Постанова

Іменем України

15 січня 2020року

м. Київ

справа № 761/21008/18-ц

провадження № 61-5406св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство інфраструктури України, Державне підприємство «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» (далі - ДП «МТП Усть-Дунайськ»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що звільнення його з підстав, передбачених пунктом 5 частиною першою статті 41 КЗпП України є неправомірним. Положеннями цієї норми визначено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Вказав, що визначена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Оскільки зміни до статті 41 КЗпП України внесено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів», то ця норма може застосуватися лише щодо посадових осіб господарських товариств, тоді як ДП «МТП Усть-Дунайськ» таким не є, оскільки створене та функціонує у формі державного підприємства. Крім цього, наказ видано у період тимчасової непрацездатності.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства Інфраструктури України про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть-Дунайськ» від 02 травня 2018 року № 31-О; поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть-Дунайськ»; стягнути з ДП «МТП Усть-Дунайськ» середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з витрат, пов`язаних із розглядом справи (витрат на професійну правничу допомогу) у розмірі 18 750,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України від 02 травня 2018 року № 31-О про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть-Дунайськ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть-Дунайськ». Стягнуто з ДП «МТП Усть-Дунайськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 114 954,84 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не є спеціальним суб`єктом (посадовою особою), за приписами пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України можливо звільнити лише керівника (посадову особу) господарського товариства, тоді як ДП «МТП Усть-Дунайськ» не є господарським товариством.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що в силу вимог законодавства України, особа, яка обіймає посаду директора порта, здійснює організаційно-розпорядчі обов`язки, а тому є посадовою особою, а отже, висновки суду першої інстанції про те, що пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України не поширюється на правовідносини, які виникли під час розірвання трудового договору між уповноваженим органом управління державного підприємства (Міністерство) та посадовою особою (директором) цього підприємства, є помилковими. Позивач перебував на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть-Дунайськ» на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління, тобто займав посаду тимчасово на певний період, про що йому було відомо. Позивачем на підтвердження обставин втрати тимчасової непрацездатності надано виписку Форми № 027/о від 02 травня 2018 року, яка видана Вилківською міською лікарнею. Із виписки Форми № 027/о убачається, що ОСОБА_1 направлено до лікаря аритмолога-кардіолога на консультацію для вирішення про проведення катетерної абляції. У виписці відсутні будь-які відомості щодо встановлення позивачу на 02 травня 2018 року тимчасової непрацездатності з видачею листка непрацездатності та його номеру. У виписці також відсутні відомості, що за вказаних у ній обставин ОСОБА_1 не може виконувати роботу. Надана позивачем виписка Форми № 027/о не відповідає пункту 2.19. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, оскільки не містить обов`язкових реквізитів, а саме часу проведеної консультації. Крім того, згідно з положеннями Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого», яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року № 110 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 682/20995, виписка Форми № 027/о не є довідкою, яка засвідчує тимчасову непрацездатність.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У березні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що положення статей 84 та 167 ЦК України виключають можливість віднесення держаного підприємства, яке є юридичною особою публічного права, до господарського товариства, яке є різновидом підприємницьких товариств як суб`єктів приватного права. Є встановлені випадки, коли тимчасова непрацездатність може підтверджуватись не листком непрацездатності, а іншими документами. Окремі недоліки заповнення вказаної виписки лікарем Васильківської міської лікарні, про які зазначає суд апеляційної інстанції, не спричиняюсь її не дійсність, та не спростовують наявність обставини тимчасової непрацездатності, адже виписка надається саме хворій особі. Неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 760/9269/15-ц, є порушенням частини четвертої статті 263 ЦПК України.

У квітні 2019 року Міністерство інфраструктури України подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що доводи позивача в касаційній скарзі щодо неправильного застосування Київським апеляційним судом пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України зводяться до того, що суд апеляційної інстанції нібито дійшов висновку про те, що позивача звільнено з посади у господарському товаристві. Такі висновки не відповідають змісту оскаржуваного рішення, оскільки відображають лише власне бачення позивача щодо застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

У травні 2019 року ДП «МТП Усть-Дунайськ» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що в.о. директора ДП «МТП Усть-Дунайськ» ОСОБА_1 за своєю посадою є посадовою особою, так як він обіймав на підприємстві, (незалежно від форми власності) посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій та твердження позивача про неправомірність та незаконність його звільнення за пунктом 5 статті 41 КзпП України не є правильним та необґрунтованим та його повноваження можуть бути припинені на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України. Суд апеляційної інстанції надав вичерпну оцінку наданій виписці Форми № 027/0 та зробив правильний висновок про відсутність підстав вважати позивача тимчасово непрацездатним на момент звільнення - 02 травня 2018 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Встановлені судами обставини

Наказом Міністерства інфраструктури України від 31 січня 2017 року № 6-О «Про керівника ДП «МТП Усть-Дунайськ» ОСОБА_1 призначено виконуючим обов`язки директора підприємства з 02 лютого 2017 року на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління.

Вказаний наказ видано на підставі письмової заяви позивача від 25 січня 2017 року, адресованої державному секретарю міністерства Галущаку А. Е., в якій ОСОБА_1 просив призначити його виконуючим обов`язки директора ДП «МТП Усть-Дунайськ» на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління.

Згідно з наказом Міністерства інфраструктури України від 02 травня 2018 року № 31-О «Про керівника державного підприємства «МТП Усть-Дунайськ» припинено повноваження ОСОБА_1 з виконання обов`язків директора ДП «МТП Усть-Дунайськ» та звільнено 02 травня 2018 року, відповідно до пункту 5 частини першої 41 КЗпП України.

Нормативно-правове обґрунтування

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 р. № 1255-VII, який набрав чинності 01 червня 2014 року (далі - Закон № 1255), доповнив пунктом 5 статтю 41 КЗпП України, а саме: крім підстав, передбачених статтею 40 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у разі припинення повноважень посадових осіб.

У законодавстві про працю визначення поняття «посадова особа» відсутнє.

Для заповнення цієї прогалини Державною інспекцією України з питань праці надано роз`яснення від 24 липня 2014 року, згідно з якими до категорії «посадових осіб» у розумінні пункту 5 статті 41 КЗпП України можна віднести, зокрема, категорію працівників, визначених як «посадові особи» в статті 2 Закону України «Про державну службу», в статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», та як «службові особи» у примітці до статті 364 Кримінального кодексу України. На думку цього органу, терміни «посадова особа» та «службова особа» є синонімічними. До останніх, відповідно до абзацу 1 пункту 1 примітки до статті 364 Кримінального кодексу України, зокрема належать: особи, які обіймають постійно або тимчасово на підприємствах, установах або організаціях незалежно від форми власності посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням. Посадовими (службовими) особами вважаються особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації. Посадова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти дії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень тощо).

При цьому, згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хабарництво» від 26 квітня 2002 року № 5, до осіб, які здійснюють організаційно-розпорядчі обов`язки, можуть належати керівники вищої та середньої ланки підприємства, що здійснюють керівництво трудовим колективом в цілому або його окремими підрозділами, ділянками роботи тощо (керівники підприємств, філій, начальники цехів, відділів, їх заступники, бригадири, виконроби, майстри тощо).

Адміністративно-господарські обов`язки передбачають наявність повноважень з управління і розпорядження майном підприємства, забезпечення контролю за господарськими операціями.

Отже, особа є посадовою не лише тоді, коли вона здійснює відповідні функції або виконує обов`язки постійно, а й у разі, коли здійснює їх тимчасово.

Крім того, поняття «посадова особа» розкрито в ГК України у відношенні посадових осіб підприємств, у тому числі заснованих на державній формі власності (державних підприємств).

Зокрема, відповідно до статті 63 ГК України одним із видів підприємств є державне підприємство, що діє на основі державної власності (абзац 5 частини першої статті 63 ГК України).

Згідно з частиною третьою статті 65 ГК України керівник підприємства, головний бухгалтер, член наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.

Згідно зі Статутом ДП «МТП Усть-Дунайськ» у новій редакції, яка зареєстрована 16 вересня 2013 року, (далі - Статут) ДП «МТП Усть-Дунайськ», є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності, підпорядковане Державному департаменту морського і річкового транспорту та входить до сфери управління Міністерства транспорту та зв`язку України (Уповноважений орган управління).

Відповідно до статті 6 Статуту ДП «МТП Усть-Дунайськ» директор здійснює управління Портом та самостійно в межах своєї компетенції вирішує питання діяльності Порту, за винятком тих, що віднесені Статутом до компетенції Уповноваженого органу управління та інших органів управління.

Правові форми участі держави у цивільних відносинах встановлено статтею 167 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

Крім того, держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь в їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом (частина третя статті 167 ЦК України), а відповідно до Параграфа 1 Глави 8 ЦК України різновидом підприємницьких товариств є господарські товариства.

Відповідно до статті 62 ГК України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Згідно із частиною першою статті 57 ГК України установчими документами суб'єкта господарювання є рішення про його утворення або засновницький договір, а у випадках, передбачених законом, статут (положення) суб`єкта господарювання.

В установчих документах повинні бути зазначені найменування суб`єкта господарювання, мета і предмет господарської діяльності, склад і компетенція його органів управління, порядок прийняття ними рішень, порядок формування майна, розподілу прибутків та збитків, умови його реорганізації та ліквідації, якщо інше не передбачено законом (частина друга статті 57 ГК України).

За приписами частини другої статті 82 ГК України установчі документи господарського товариства повинні містити відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, склад і компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, з яких необхідна одностайність або кваліфікована більшість голосів, інші відомості, передбачені статтею 57 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3.1 статті 3 Статуту ДП «МТП Усть-Дунайськ» є юридичною особою. Права й обов`язки юридичної особи Порт набуває з дня його державної реєстрації, яка здійснюється відповідно до вимог законодавства.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ДП «МТП Усть-Дунайськ» є створеною державою юридичною особою приватного права, яке здійснює господарську діяльність із метою отримання прибутку та діє на підставі Статуту, що згідно з положеннями ГК України є установчим документом господарських товариств, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов правильного висновку про відсутність порушення вимог трудового законодавства при звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 5 частини першої 41 КЗпП України.

При цьому призначення позивача виконуючим обов`язки керівника ДП «МТП Усть-Дунайськ» обмежувалось чітко визначеною подією - до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління. Таким чином, звільнення позивача є законним та обґрунтованим, оскільки минувала потреба у продовженні зі ОСОБА_1 трудових відносин, так як його призначення на посаду тимчасово виконуючого обов`язки мало тимчасовий характер, що свідчить про те, що трудові правовідносини з позивачем тривали до певної події у часі, яка мала неминуче настати. Надаючи згоду на призначення виконуючим обов`язки керівника ДП «МТП Усть-Дунайськ», ОСОБА_1 усвідомлював, що він виконуватиме такі обов`язки тимчасово, а отже, може бути звільнений від їх виконання на підставі наказу уповноваженого органу управління підприємством - Міністерством інфраструктури України.

Доводи заявника про існування випадків, коли тимчасова непрацездатність може підтверджуватись не листком непрацездатності, а іншими документами; окремі недоліки заповнення виписки лікарем Васильківської міської лікарні, про які зазначає суд апеляційної інстанції, не вказують на її недійсність, та не спростовують наявність обставини тимчасової непрацездатності, є безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Всі інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, яким надано належне обґрунтування, а тому Верховний Суд не вбачає підстав для їх детальної аргументації.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 395, 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик