Постанова

Іменем України

30 червня 2020 року

м. Київ

справа № 607/20886/18

провадження № 61-10584св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі:Тернопільська міська рада, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 березня 2019 року у складі судді Вийванко О. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 21 травня 2019 року в складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Сташків Б. І.,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Тернопільської міської ради, ОСОБА_2 , в якому просить визнати незаконним та скасувати розпорядження заступника міського голови Тернопільської міської ради від 17 вересня 2002 року № 42 в частині, що стосується ОСОБА_2 , та розпорядження міського голови Тернопільської міської ради від 23 квітня 2003 року № 41.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що їй на праві власності належить будинковолодіння АДРЕСА_1 . Вона є власником земельної ділянки за вказаною адресою.

У 2017 році їй стало відомо про те, що ОСОБА_2 видано розпорядження № 42 від 17 вересня 2002 про надання дозволу на будівництво гаража, перепланування житлового будинку з добудовою веранди та санвузла на приватній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 (ручкою дописано АДРЕСА_2 ) та зобов`язано ОСОБА_2 виготовити проектну документацію на будівництво, погодити в управлінні містобудування та архітектури. В подальшому 23 квітня 2003 ОСОБА_2 заступником міського голови Тернопільської міської ради надано розпорядження № 41, яким присвоєно будинковолодінню адресний АДРЕСА_2 .

На момент присвоєння адресного номеру земельна ділянка не перебувала у власності ОСОБА_2 , проте була у власності її покійного чоловіка, а на даний час дана земельна ділянка належить їй на праві власності. Жодного нового будівництва ОСОБА_2 не проводилось. Згоди на присвоєння адресного номеру її покійний чоловік, як власник земельної ділянки, не давав. Присвоєння адресного номеру ОСОБА_2 порушує її право власності на земельну ділянку, оскільки будинок стоїть на її земельній ділянці. У ОСОБА_2 станом на момент видачі спірних розпоряджень, не було зареєстровано право власності.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 березня 2019 року у задоволенні позовувідмовлено.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 березня 2019 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 21 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 березня 2019 року - без змін.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач не довів належними доказами, що спірні розпорядження не відповідають вимогам законодавства та порушують його права та інтереси.

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проситьскасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суди попередніх інстанцій, не з`ясували обставини, які мають значення для вирішення справи, не надали оцінки тому, що у Тернопільської міської ради не було підстав для видачі рішень про присвоєння окремого номеру будинковолодінню ОСОБА_2 , оскільки воно розташоване на її земельній ділянці,та дійшли передчасного висновку про відмову у позові у зв`язку з недоведеністю того, що її право чи інтерес порушено оскарженими розпорядженнями.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30липня 2019року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 березня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 21 травня 2019 року.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

У серпні 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив,в якому він просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками як будинків так і земельних ділянок по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 був власником земельної ділянки, площею 0,0414 га, яка розташована АДРЕСА_1 та житлових будинків з надвірними будівлями, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ІV ТР №017671, виданою 17 травня 1999 року Тернопільською міською радою та свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 лютого 1999 року.

19 червня 2002 року відповідно до договору дарування ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар 0,0228 га земельної ділянки як частину земельної ділянки площею 0,0414 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої на території АДРЕСА_1 .

Згідно державного акту на право приватної власності на землю, серія Р1 №665812, ОСОБА_2 належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею 228 кв. м, яка розташована на території АДРЕСА_1 .

19 червня 2002 року ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар 21/50 частину будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 . У власність ОСОБА_2 переходить житловий будинок під літ. «Б» і вбиральня під літ. «Г», що стверджується договором дарування, за реєстром №2871.

Згідно реєстраційного посвідчення від 09 серпня 2002 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на 21/50 частини вищевказаного будинковолодіння.

26 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 .

08 жовтня 2009 року видано дублікат державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЗ №81016 замість серії ІV ТР №017671, про належність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0414 га, яка розташована по АДРЕСА_1 .

16 листопада 2009 року ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар 0,0414 га належну ОСОБА_3 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0414 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується договором дарування земельної ділянки, за реєстром №4364. На підставі вищевказаного договору за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, за реєстраційним номером 01.

16 листопада 2009 року ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар 3/4 частки з належних ОСОБА_3 29/50 часток будинковолодіння, у складі двох житлових будинків: під літерою «А» та під літерою «Б» з надвірними будівлями та спорудами, а саме: 3/4 частки житлового будинку під літерою «А», загальною площею 74,6 кв.м, житловою площею 48,4 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаного договору за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на 87/200 частини будинковолодіння, житлові будинки літерою А та під літерою Б з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом № НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 березня 2011 року, ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_3 29/200 часток будинковолодіння в складі двох житлових будинків: під літерою «А» та під літерою «Б» з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться під АДРЕСА_1 (а.с.17).

Відповідно до частини першої статті 3, частини першої статті 4 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених судових рішень) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Тлумачення статей 15, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.

Суди першої інстанції та апеляційної інстанцій, встановивши, що право власності ОСОБА_2 як на будинок так і на земельну ділянку на час розгляду справи не скасовані, аправа та інтереси ОСОБА_1 оспореними нею розпорядженнями не порушені, дійшли правильного висновку про відмову у позові.

Доводи касаційної скарги про те що, право власності ОСОБА_2 на зазначені частки спірних будинковолодіння і земельної ділянки не були зареєстровані, не впливають на законність і обґрунтованість оскаржених судових рішень, оскільки на час укладення зазначених договорів дарування (19 червня 2002 року) державній реєстрації підлягали самі договори дарування нерухомого майна, а не нерухоме майно (статті 227, 244 ЦК УРСР 1963 року).

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 415 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 березня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель