Номер провадження: 22-ц/813/4205/20
Номер справи місцевого суду: 504/4453/16-ц
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 травня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 17 лютого 2007 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 .. В період шлюбу було придбано двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Згодом шлюбні відносини між подружжям погіршилися, що призвело до розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_1 вигнав її разом з дитиною із квартири. Виходячи із вищевикладеного, позивач вважає, що квартира була придбана під час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Просила здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартиру, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 травня 2019 року та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 , посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 , просить суд залишити судове рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 травня 2019 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

В поясненнях на відзив представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , посилається на недоведеність позивача своєї власної участі у фінансуванні придбання житла, оплаті будь-яких послуг, що свідчить на його думку, про незаконність рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 травня 2019 року, яке підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення, яким необхідно відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Відповідно ч.4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Даний спір підпадає під вказане визначення наведеної норми закону.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, дану апеляційну скаргу слід розглядати в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено що сторони перебували у шлюбі з 17 лютого 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси. (а.с.7).

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 27 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано (а.с.89).

25 грудня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено угоду про заміну сторони за договором №490/04-06 про інвестування будівництва, укладеного між ТОВ «Реал-Інвест» та ОСОБА_5 . У відповідності до вказаної угоди ОСОБА_1 компенсував ОСОБА_5 140125,00 гривень інвестиційних внесків та набув прав та обов`язків інвестора за договором №490/04-06 про інвестування будівництва.(а.с.48-49)

08 липня 2010 року ТОВ «Реал-Інвест» передав, а ОСОБА_1 прийняв об`єкт інвестування квартиру АДРЕСА_2 .(а.с.45)

06 квітня 2011 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на спірну квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. (а.с.41)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була набута сторонами під час шлюбу, та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя . Отже, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні за позивачем повинно бути визнано право власності на 1/2 її частини.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 2224 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Виходячи з вищенаведених норм права, задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що набута сторонами за час шлюбу квартира АДРЕСА_2 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не надала суду доказів своєї власної участі у фінансуванні придбання житла, оплаті будь-яких послуг, оцінюються судом критично, оскільки зважаючи на те, що за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року №6-843цс17.

З апеляційної скарги вбачається, що на спростування презумпції спільності майна подружжя відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що спірна квартира була придбана апелянтом за власні кошти, які були отримані ним в борг у розмірі 40 000 доларів.

Дослідивши матеріали справи, а саме договір позики (а.с.113) суд встановив, що кошти на придбання квартири у розмірі 40 000 доларів, на які посилається ОСОБА_1 були отримані в борг в період шлюбу та зі згоди позивача ОСОБА_6 . Окрім того, як на те вказує сам відповідач, ОСОБА_6 також брала кошти в кредит задля облаштування спільно придбаної квартири.

За таких обставин, виходячи з відсутності належних доказів, які б спростовували презумпцію спільності майна подружжя, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ спірної квартири між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за кожним із сторін право власності на 1/2 частку вказаного майна, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 13, 274, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 травня 2019 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16.01.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда