СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10459/20

пр. № 2/759/4428/20

07 грудня 2020 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого- судді Петренко Н.О.

за участі секретаря судових засідань Заставнюк А.О.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що відповідно до договору дарування квартири від 19.03.2002 р, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С., ОСОБА_1 (2/3ч.) та ОСОБА_3 (1/3ч) належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_3 . У вказаній квартирі, також зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_2 . Відповідач у вказаній квартирі не проживає, квартирою не користується, будь-які речі відповідача в ній відсутні, однак відповідач продовжує бути зареєстрованим у квартирі позивача, участі в утриманні квартири не бере, платежі за житлово-комунальні послуги не сплачує, а своєю реєстрацією змушує позивача як співвласника квартири нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Вказані обставини підтверджуються актом обстеження житлово-побутових умов від 16.03.2020р. посвідчений ЖБК «Жовтень-2», з якого вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_4 . Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.11.2018р. розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та встановлено, що сторони проживають окремо з листопада 2018 року. Таким чином, відповідач своєю реєстрацією створює перешкоди позивачу у вільному користуванні та розпорядженні майном. Добровільно з місця реєстрації відповідач не знімається, що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2020 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

07.12.2020 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, однак підтвердив, що не проживає у спірній квартирі з травня 2018 року.

Суд, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, вислухавши пояснення сторін, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно до договору дарування від 19.03.2002 року є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_5 /а.с.6/.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.11.2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано/а.с.9/.

За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 /а.с.13/.

Відповідно до акту голови правління ЖБК «Жовтень-2» від 16.03.2020р. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_5 /а.с.8/.

Крім того, судом встановлено, що і не заперечувалось ОСОБА_2 , що у спірній квартирі не проживає протягом трьох років та на даний час мешкає за іншою адресою.

Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як вказано у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі №6-2931цс16, право користування чужим майном є по суті встановленням сервітуту, у зв`язку з чим його припинення повинно відбуватися з урахуванням вимог статей 405 та 406 ЦК України як правових норм, що регулюють спірні правовідносини щодо користування чужим житлом.

За приписами ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки судом встановлено, що відповідач не являється членом сім`ї позивача, тривалий час не проживає у спірній квартирі, будь-яких поважних причин, які б перешкоджали відповідачу користуватись спірною квартирою, судом не встановлено.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 , підлягає до задоволення в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. ст.16 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, 383, 391, 403, 406 Цивільного кодексу України, ст.ст. ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 142, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням -задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.О. Петренко