Справа № 759/8488/15 Головуючий в суді І інстанції Величко Т.О.
Провадження № 22ц-824/1318/20 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб РУ ГУ МВС України в Святошинському районі м. Києва, Орган Опіки та піклування Святошинської у м. Києві державної адміністрації, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що у 1976 році його батьку ОСОБА_4 на підставі ордеру № 286753 була надана квартира АДРЕСА_1 на сім`ю з чотирьох осіб - батька, його дружини та двох дітей, зокрема на ОСОБА_2 .

Зазначає, що його брат ОСОБА_3 перебував в шлюбі з відповідачкою ОСОБА_1 , від шлюбу у них народилась дочка ОСОБА_5 , які були зареєстровані в цій квартирі, однак, у 2008 році відповідачка після розірвання шлюбу зі ОСОБА_3 забрала дитину та свої особисті речі і переїхала проживати до своїх батьків у м. Полтава, де вона постійно проживає і працює дотепер, а дитина ходить там до школи. ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_4 помер.

Посилаючись на те, що відповідачка тривалий час у спірній квартирі не проживає без поважних причин, не сплачує комунальних послуг та не бере участі в утриманні квартири, просить визнати її такою, що втратила право на користування цим житловим приміщенням.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 серпня 2019 року позов задоволено, визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та стягнуто з відповідачки на користь позивача 243, 60 грн. судових витрат.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує на те, що вказана квартира не була приватизована ОСОБА_2 і, що у матеріалах справи відсутні належні докази того, що позивач являється законним наймачем цього житла, тому, на її думку, підстави для задоволення позову відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачка добровільно виїхала разом із дитиною із квартири АДРЕСА_1 на постійне проживання в інший населений пункт, витрат по її утриманню не несе і не проживає у цій квартирі без поважних причин більше шести місяців, том вона втратила право користування цим жилим приміщенням, а наявність реєстрації відповідачки у квартирі на даний час чинить позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 не приватизована, згідно ордеру №286753 від 14.08.1976 року, виданого Київською міською радою була надана ОСОБА_4 на сім`ю з чотирьох осіб - ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (позивач) (а.с.5 т. 1).

Із довідки форми № 3 КП "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" від 30.01.2015 року вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.6 том 1).

З матеріалів справи також вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано 16.11.2012 року (а.с.7 том 1).

ОСОБА_4 , якому видавався ордер на проживання у вказаній квартирі, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10, том 1).

Згідно наданої довідки № 107 від 08.04.2015 року, виданої Полтавським спеціалізованим навчально-виховним комплексу № 26 "Перші кроки", ОСОБА_5 дійсно навчається в 4-му класі вказаного навчального закладу (а.с.9 том 1).

З листа Святошинського РУ ГУ МВС України в м.Києві № 36 від 11.08.2015 року вбачається, що в ході зробленої ними перевірки інформаційної бази даних ПС «Армор» Святошинського райуправління в період з 2010-2015 років відсутня інформація про звернення до Святошинського РУ ГУ МВС України в м.Києві гр. ОСОБА_1 щодо перешкоджання їй у користуванні квартирою АДРЕСА_1 (а.с.65 том 1).

З довідки Житлово-експлуатаційної дільниці № 7 від 16.07.2015 року № 400 вбачається, що за період з 01.03.2015 року по час видачі такої довідки письмових звернень від гр. ОСОБА_1 на мешканців квартири АДРЕСА_1 про випадки створення їй перешкод у користуванні зазначеною квартирою та житлових конфліктів не надходило (а.с.66 том 1).

З відповіді Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги м.Полтава» від 11.11.2015 року за № 01-11/1378 вбачається, що ОСОБА_5 17.07.2015 року, 18.07.2015 року зверталася на амбулаторний прийом до дільничного педіатра АЗПСМ № 7, що в м. Полтава з приводу отримання довідки про стан здоров`я, для оздоровлення та відпочинку в оздоровчому таборі, при співбесіді з мамою було отримано інформацію від гр. ОСОБА_1 що на теперішній час в цій квартирі проживає бабуся, адресу проживання дитини мати назвати відмовилася.

У частині четвертій статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а у разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Таким чином, вирішуючи спір, місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх взаємозв`язку та сукупності, доводи сторін спору, відносини, які склалися між сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачка у вказаній квартирі більше шести місяців не проживає без поважних причин, не є членом сім`ї позивача та не несе витрат по утриманню цього житла, при цьому постійно проживає разом з донькою у м. Полтава і будь-яких належних доказів про створення позивачем їй перешкод щодо користування спірною квартирою відповідачкою також не надано, а тому суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що квартира не приватизована і позивачем не надано доказів того, що він є спадкоємцем ОСОБА_4 , якому видавався ордер на вказану квартиру, тому він не є орендарем цього житла і не має права заявляти такі позовні вимоги, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ордер видавався ОСОБА_4 на сім`ю з чотирьох осіб, у тому числі і позивача ОСОБА_2 , тому він є належним користувачем квартири, в ній зареєстрований і постійно проживає, несе тягар по її утриманню, тому ці доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду у цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував, тому не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справи і впливають на суть ухваленого рішення та підстав, передбачених ст. 376 ЦПК, для скасування цього рішення та ухвалення нового або його зміни під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 серпня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: