КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/881/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Басараб Наталії Володимирівни на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, державного реєстратора Хиби Анни Володимирівни, Державного підприємства «СЕТАМ», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кірюхова Наталія Сергіївна, про скасування рішення державного реєстратора, визнання договорів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та скасування записів про право власності,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року позивач пред'явив в суді названий позов посилаючись на те, що він є співвласником будинковолодіння № АДРЕСА_1.

Вказане будинковолодіння належить на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29.06.2000, яка була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.01.2015, наступним особам: ОСОБА_3 (63/100 частин), спадкоємцю ОСОБА_9 - ОСОБА_5 (11/400 частин), ОСОБА_4 (11/400 частин), ОСОБА_11 (10/200 частин), спадкоємиці ОСОБА_12 - ОСОБА_7 (1/200 частин), спадкоємцю ОСОБА_13 - ОСОБА_8 (26/100 частин).

У судовому засіданні, яке відбулось 04.09.2017 під час розгляду цивільної справи № 756/3358/15-ц за його позовом до комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії та відновлення становища, яке існувало до порушення, де позивач намагається скасувати незаконно виготовлений на ім'я ОСОБА_2 технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, його представнику стало відомо, що на разі право власності на будівлі під літерами «К», «к», «И», «Л» та «л» зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1, яка є донькою ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_2, на підставі договорів дарування, посвідчених 03.08.2017 та 10.08.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Наталею Сергіївною за реєстровими номерами 842 та 870. Зазначена інформація була перевірена представником позивача та підтверджена даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вказані договори дарування не могли мати місце, оскільки будівлі під літерами «К», «к», «И», «Л» та «л» належать до будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, і згоди на їх виділення та передачу у власність стороннім особам всі співвласники цього будинковолодіння не давали і ніяких правочинів зі сторонніми особами щодо цього не укладали.

Позивач посилався на те, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03.06.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2015, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, - у задоволенні позову було відмовлено.

Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_2. просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_2. надала суду технічний паспорт на цей будинок, складений 18.01.2013 КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», з якого вбачалось, що приналежними будівлями до так званого будинку під літерою «К» є об'єкти під літерами «к», «И», «Л» та «л».

Звертав увагу суду на те, що у вказаних судових рішеннях встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, відноситься до самочинного будівництва та входить до складу будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке належить на підставі затвердженої судом мирової угоди ОСОБА_3., ОСОБА_15., ОСОБА_9., ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13 або їх спадкоємцям, а також, що житловому будинку окрема адреса: АДРЕСА_2, не присвоювалась.

Позивач зазначав, що також згаданою вище ухвалою суду про затвердження мирової угоди не до кінця здійснено розподіл будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, в частині господарських будівель і споруд та не визначено порядок користування земельною ділянкою, а тому будівлі під літерами «К», «к», «И», «Л» та «л» за цією адресою продовжують знаходитись у спільній частковій власності співвласників всього будинковолодіння, до числа яких відноситься і позивач, а земельна ділянка під цими об'єктами перебуває у їх спільному користуванні.

На переконання позивача, мало місце незаконне вибуття з його власності та власності інших співвласників будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, будівель під літерами «К», «к», «И», «Л» та «л» за цією адресою, що змусило його звернутися до суду з позовом для захисту його прав на дане нерухоме майно.

Позивач зазначав, що ОСОБА_2. користуючись тим, що у даному випадку державний реєстратор не має можливості перевірити, чи являється об'єкт частиною іншого об'єкту нерухомого майна, та спрощеною процедурою реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, збудовані до 05.08.1992, звернулася до державного реєстратора із заявою про реєстрацію на своє ім'я права власності на даний об'єкт, як на житловий будинок «К, к», та ще й з господарськими будівлями під літерами «И», «Л» та «л» з адресою: АДРЕСА_2.

Згідно з наданими Департаментом з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації копіями матеріалів інвентаризаційної справи № 000 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, вбачається, що ОСОБА_2 05.07.2017 звернулась до державного реєстратора державного підприємства «СЕТАМ» Хиби Анни Володимирівни із заявою про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2, при цьому надавши наступні документи: рішення виконавчого комітету Пуща-Водицької селищної ради Подільського району м. Києва № 69/1 від 05.06.2001 «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку по АДРЕСА_2, черговий кадастровий план (витяг з бази даних міського земельного кадастру від 30.06.2017, довідку про показники, видану ТОВ «БЛАГОБУДКОНСАЛТ», технічний паспорт на садибний житловий будинок за вказаною адресою, виготовлений 21.02.2017 ТОВ «БЛАГОБУДКОНСАЛТ».

На підставі вказаних документів державним реєстратором державного підприємства «СЕТАМ» Хибою Анною Володимирівною 07.07.2017 було прийнято рішення № 36031198 про проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, на житловий будинок, що розташований: АДРЕСА_2, за суб'єктом: ОСОБА_2 та відкриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об'єкт нерухомого майна.

На підставі згаданого рішення державним реєстратором було проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок «К, к», 1980 року забудови, загальною площею 46,9 кв.м, житловою площею 27,9 кв.м, із сараями під літерами «И», «л» та «Л» за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, в результаті чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності № 21275691 від 05.07.2017.

У подальшому ОСОБА_2 на підставі двох вище згаданих по тексту договорів дарування відчужила будинок за адресою: АДРЕСА_2, своїй доньці ОСОБА_1, у зв'язку з чим позивач і звернувся до суду.

З урахуванням вказаного, рішення державного реєстратора від 07.07.2017 про реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_2 на спірний будинок повинно бути скасовано судом і, як наслідок, повинен бути скасований запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на цей об'єкт нерухомого майна, оскільки при зверненні до державного реєстратора з проханням зареєструвати об'єкт нерухомого майна, який фактично виділявся з вже існуючого об'єкту нерухомого майна (будинковолодіння), право власності на який вже було зареєстровано відповідно до чинного на той час законодавства, вона не надала йому: документ, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомого майна до його поділу, письмову згоду всіх співвласників на проведення поділу або об'єднання майна, що перебуває у спільній власності, чи договір про поділ спільного майна, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду.

Позивач вважав спірні договори дарування, посвідчені 03.08.2017 та 10.08.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Наталею Сергіївною за реєстровими номерами 842 та 870, недійсними, оскільки їх зміст суперечить нормам ЦК України.

При цьому позивач вказував, що для реального захисту його прав як співвласника будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, слід відповідно застосувати наслідки недійсності оспорюваних у даному позові правочинів, а саме: скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, за номерами 21699815 та 21805932.

Посилаючись на викладене вище позивач просив суд:

- скасувати рішення № 36031198 державного реєстратора державного підприємства «СЕТАМ» Хиби Анни Володимирівни від 07.07.2017 про проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, на житловий будинок, що розташований: АДРЕСА_2, за суб'єктом: ОСОБА_2, податковий номер/ серія, номер паспорта НОМЕР_2/НОМЕР_3, та відкриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об'єкт нерухомого майна;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, за номером 21275691, дата реєстрації: 05.07.2017;

- визнати недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, посвідчений 03.08.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Наталею Сергіївною за реєстровим номером 842;

- застосувати наслідки недійсності договору дарування 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, посвідченого 03.08.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Наталею Сергіївною за реєстровим номером 842, та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, за номером 21699815, дата реєстрації: 03.08.2017;

- визнати недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, посвідчений 10.08.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Наталею Сергіївною за реєстровим номером 870;

- застосувати наслідки недійсності договору дарування 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, посвідченого 10.08.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Наталею Сергіївною за реєстровим номером 870, та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, за номером 21805932, дата реєстрації: 10.08.2017.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що висновок суду про те, що «у вказаних судових рішеннях встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 входить до складу будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1» не відповідає дійсності, оскільки такий факт жодним судовим рішенням не встановлювався, спір стосовно входження до складу будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 житлового будинку по АДРЕСА_2 ніколи судами не розглядався.

Більше того, судом першої інстанції було повністю проігноровано те, що ОСОБА_3 з часу набрання законної сили ухвали Подільського районного суду м. Києва від 29.06.2000 р. про виділ частки із спільної часткової власності в натурі, є власником конкретних виділених приміщень: 4-3 жила кімната площею 14,5 кв.м., 1-3 жила кімната площею 14,0 кв.м., 4-5 жила кімната - 11.9 кв.м., 4-2 кухня - 9,7 кв.м., 4-1 передня кімната - 10,9 кв.м., 4-4 кімната - 9,6 кв.м.

До поділу майна - будинковолодіння в натурі, кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

З часу припинення спільної часткової власності ОСОБА_3 став власником окремого об'єкту нерухомості з чітко визначеним переліком приміщень, які виділені в натурі. Жодних господарських споруд та будівель виділено в натурі ОСОБА_3. не було і ним не зазначалось. Інші співвласники також зазначали майно, яке просили виділити в натурі і жоден із співвласників не включав ні гараж, ні сарай, чи іншу споруду під літерами «К», «к», «И», «JI» та «л», що свідчить про те, що всі співвласники не вважали вище перелічені споруди такими, що входять до їх часток.

Отже ОСОБА_3 не є належним позивачем за даними позовними вимогами.

Також, судом першої інстанції було проігноровано судове рішення, на яке звертала увагу представник відповідачів, і яким встановлені факти, а саме постанова Оболонського районного суду м. Києва від 23 квітня 2007 року, якою був задоволений позов ОСОБА_3, йому виділено з порядкового номера АДРЕСА_1 домоволодіння, яке належить ОСОБА_3. і складається з житлового будинку до складу якого входить 1-поверх, 2-поверх, мансарда у яких розміщені житлові кімнати та підсобні приміщення, які в цілому є незалежною спорудою, мають дах, зовнішні та розподіляючі стіни з належними до нього надвірними будівлями та спорудами розташованими на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 та присвоїти йому поштовий номер АДРЕСА_3.

Тому висновок суду, що будівлі під літерами «К», «к», «И», «JI» та «л», що на даний час мають адресу: АДРЕСА_2, та зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на праві власності на ім'я відповідача ОСОБА_1, є складовими будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке належить позивачу ОСОБА_3. та іншим співвласникам, які залучені до участі у справі у якості третіх осіб не ґрунтується на вимогах закону і є безпідставним.

Право власності ні у ОСОБА_3, ні у будь-кого іншого окрім відповідачів на будівлі під літерами «К», «к», «И», «JI» та «л» ніколи не виникало і не реєструвалось.

Отже не будучи власником, позивач не має права на задоволення заявлених ним позовних вимог про скасування рішення реєстратора про реєстрацію права власності, визнання недійсними договорів дарування.

Тому, оскільки жодного спору про право не існує, жодних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на спірні будівлі ніколи не заявлялось, його право власності на спірні будівлі ніколи не виникало, державний реєстратор не є відповідачем за такими вимогами.

Суд першої інстанції зазначені вимоги закону не врахував, дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що не погоджується із доводами апеляційної скарги. Зазначає, що суд першої інстанції правомірно прийшов до наступних висновків: спірні будівлі під літерами «К», «к», «И», «II» та «л», що на даний час мають адресу: АДРЕСА_2, та зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на праві власності на ім'я відповідача ОСОБА_1, є складовими будинковолодіння (не житлового будинку, а саме будинковолодіння) за адресою: АДРЕСА_1, яке належить позивачу ОСОБА_3 та іншим співвласникам, які залучені до участі у справі у якості третіх осіб.

Вважає, що такий висновок повністю відповідає даним інвентаризаційної справи на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, обставинам, встановленим в ухвалі Апеляційною суду м. Києва від 14.01.2015 та в рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 03.06.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2015, що були постановлені за участі відповідача ОСОБА_2, та які в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Той факт, що в ухвалі Подільського районного суду м. Києва від 29.06.2000, яка була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.01.2015, не було поділено спірні будівлі під літерами «К», «к», «И», «Л» та «л», що на даний час мають адресу: АДРЕСА_2, не спростовує висновків районного суду, так як на час постановлення даної ухвали спірні об'єкти та ряд інших об'єктів були самочинними і не могли фігурувати у мировій угоді, з плином часу та зміною законодавства низка цих об'єктів, в тому числі і спірні перестали бути самочинними тобто будинковолодіння на сьогодні поділено в натурі не до кінця, а спірні будівлі залишаються у спільній частковій власності всіх співвласників цього будинковолодіня, в тому числі і позивача. Тобто право позивача порушено і він має право на його захист та поновлення у суді.

Додана до апеляційної скарги постанова Оболонського районного суду м. Києва від 23.04.2007 висновків суду першої інстанції також не спростовує. Жодних дій щодо виділення в окремий об'єкт та відчуження іншим особам будівель під літерами «К», «к», «И», «Л» та «л» співвласники зазначеного будинковолодіння не вчиняли, а тому у ОСОБА_2 не могло виникнути права власності на нього. Існування рішення виконавчого комітету Пуща-Водицької селищної ради Подільського району м. Києва №69/1 від 05.06.2001 «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку по АДРЕСА_2, черговий кадастровий план (витяг з бази даних міського земельного кадастру від 30.06.2017, довідка про показники, видана ТОВ «БЛАГОБУДКОНСАЛТ», та технічний паспорт на садибний житловий будинок за вказаною адресою, виготовлений в порушення вимог п.п. 2.5, 2.6 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 № 55 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 за № 774/14041, на ім'я ОСОБА_2 21.02.2017 ТОВ «БЛАГОБУДКОНСАЛТ», жодних прав на вказані об'єкти нерухомого майна їй не давали і не дають на даний час. Будь-яких правовстановлюючих документів на ім'я відповідача ОСОБА_2 на спірний житловий будинок у ході судового розгляду суду надано не було.

Долучений апелянтами договір про право на забудову від 12.04.1988 прав на спірні будівлі під літерами «К», «к», «И», «Л» та «л», що на даний час мають адресу: АДРЕСА_2, відповідачу ОСОБА_2 також не дає, оскільки він не нотаріально посвідчений, не містить згоди всіх співвласників будинковолодіння і відсутні докази того, що він був правомірно реалізований і саме відповідачем ОСОБА_2, так як з матеріалів інвентаризаційної справи на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, вбачається, що будівля під літерою «К» до введення «будівельної амністії» значився як самочинно побудований.

Натяки апелянтів на те, що позивачем мав би заявити віндикаційний позов, не відповідають обставинам справи, так як позивач на разі не претендує на одноособове право власності саме на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, а прагне відновити становище, яке існувало до порушення його права, що дозволить зареєструвати право власності за ним та іншими співвласниками на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, в складі якого будуть спірні будівлі під літерами «К», «к», «И», «Л» га «л», які в силу вимог законодавства втратили свій статус самочинних, та в подальшому до кінця можуть бути розподілені в натурі співвласниками цього будинковолодіння.

Той факт, що з огляду на оскарження рішення державного реєстратора даний державний реєстратор та його на той час роботодавець ДП «СЕТАМ» є співвідповідачами у даній справі не є підставою для відмови позивачу у задоволенні його вимог, так як разом з ними відповідачами у справі є й ОСОБА_2. та ОСОБА_1.

Отже висновки суду в оскаржуваному рішенні суду від 05.08.2019 відповідають правовим нормам та матеріалам справи, а думки апелянтів мають лише надуманий, непідтверджений доказами та необґрунтований законодавством характер.

В судовому засіданні представник апелянтів - адвокат Басараб Н.В. апеляційну скаргу підтримала.

Представник позивача - адвокат Безпалюк Н.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Навела доводи, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Третя особа ОСОБА_8 апеляційну скаргу також підтримав. Пояснив, що відповідачка ОСОБА_2. є племінницею позивача ОСОБА_3, народилась і виросла у будинковолодінні № НОМЕР_1, зареєстрована за цією адресою і проживає по даний час. Після смерті її батька ОСОБА_19., який доводився братом позивачу, її виховував позивач ОСОБА_3 На час постановлення Подільським районним судом м.Києва ухвали про затвердження мирової угоди про поділ будинку між співвласниками, ОСОБА_2. не зверталась до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування на частину будинковолодіння після смерті баби ОСОБА_20. (матері ОСОБА_3), хоча мала на це право, оскільки її батько помер раніше спадкодавиці і ОСОБА_2. фактично спадщину прийняла шляхом проживання у спадковому будинку. Спірний будинок їй дозволила перебудувати із гаража в будинок її баба ОСОБА_20. ще за її життя. Оскільки ця перебудова не була узаконена, але ОСОБА_2. проживала в цьому будинку, ОСОБА_3 запропонував їй не заявляти вимог про спадкування після смерті ОСОБА_20. на частину будинку, пообіцявши після оформлення ним спадщини в подальшому оформити на неї спірний будинок, але не оформив.

На земельній ділянці знаходиться декілька будинків, які також є самочинно збудованими. Всі споруди, які проінвентаризовані БТІ за вказаною адресою фактично поділені між співвласниками, жодна споруда не знаходиться у спільному користуванні. Жоден із співвласників не претендує на спірні споруди, оскільки вони знаходяться протягом тривалого строку у користуванні ОСОБА_2, вона перебудувала гараж в будинок ще до поділу домоволодіння в 2000 році між співвласниками і проживала в ньому.

Третя особа ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Пояснив, що він є співвласником 11/400 частин будинковолодіння з 2013 року. Він та третя особа ОСОБА_4. користуються будинком під літерою В, мають окремі квартири в ньому. Всі співвласники користуються відособленими будинками, надвірними будівлями, земельні ділянки між собою поділені між співласниками і претензій один до одного не мають. Разом із тим вважає, що внаслідок реєстрації права власності на будинок «К» за ОСОБА_2, буде зменшена його частка у праві власності на будинковолодіння.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін та третіх осіб ОСОБА_8. та ОСОБА_5., перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є співвласником будинковолодіння по АДРЕСА_1 (територія колишнього селища Пуща-Водиця), що підтверджується реєстраційним посвідченням, копія якого міститься у матеріалах справи.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29.06.2000, яка була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.01.2015, було затверджено мирову угоду, згідно з якою будинковолодіння по АДРЕСА_1 належить: ОСОБА_3 (63/100 частин), ОСОБА_9 (11/400 частин), ОСОБА_4 (11/400 частин), ОСОБА_11 (10/200 частин), ОСОБА_12 (1/200 частин), ОСОБА_13 (26/100 частин).

У подальшому частку ОСОБА_9. було успадкована ОСОБА_5., частку ОСОБА_12. - ОСОБА_7., ОСОБА_13. - ОСОБА_8., що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину.

У вказаній ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 14.01.2015, якою було залишено без змін ухвалу про затвердження мирової угоди, було зазначено, що будівля під літерою «К» є самочинно переобладнаним з гаража будинком і відноситься до будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03.06.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2015, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_3, про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, - у задоволенні позову було відмовлено.

У вказаних судових рішеннях встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, відноситься до самочинного будівництва та входить до складу будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке належить на підставі затвердженої судом мирової угоди ОСОБА_3., ОСОБА_14., ОСОБА_9., ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13 або їх спадкоємцям.

Згідно з наданими Департаментом з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації копіями матеріалів інвентаризаційної справи № 000 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, вбачається, що ОСОБА_2 05.07.2017 звернулась до державного реєстратора державного підприємства «СЕТАМ» Хиби Анни Володимирівни із заявою про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2, при цьому надавши наступні документи: рішення виконавчого комітету Пуща-Водицької селищної ради Подільського району м. Києва № 69/1 від 05.06.2001 «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку по АДРЕСА_2, черговий кадастровий план (витяг з бази даних міського земельного кадастру від 30.06.2017, довідку про показники, видану ТОВ «БЛАГОБУДКОНСАЛТ», технічний паспорт на садибний житловий будинок за вказаною адресою, виготовлений 21.02.2017 ТОВ «БЛАГОБУДКОНСАЛТ».

На підставі вказаних документів державним реєстратором державного підприємства «СЕТАМ» Хибою Анною Володимирівною 07.07.2017 було прийнято рішення № 36031198 про проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, на житловий будинок, що розташований: АДРЕСА_2, за суб'єктом: ОСОБА_2, податковий номер/ серія, номер паспорта НОМЕР_2/НОМЕР_3, та відкриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об'єкт нерухомого майна.

З огляду на зазначене на підставі згаданого рішення державним реєстратором було проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок «К, к», 1980 року забудови, загальною площею 46,9 кв.м, житловою площею 27,9 кв.м, із сараями під літерами «И», «л» та «Л» за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, в результаті чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності № 21275691 від 05.07.2017.

03.08.2017 відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Наталею Сергіївною за реєстровим номером 842, було подаровано 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, разом з господарськими будівлями під літерами «К», «к», «И», «Л» та «л» відповідачу ОСОБА_1.

10.08.2017 відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Наталею Сергіївною за реєстровим номером 870, було подаровано іншу 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, разом з господарськими будівлями під літерами «К», «к», «И», «Л» та «л» відповідачу ОСОБА_1.

Зазначене підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.09.2017, а також самими договорами, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

З наданих суду КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» матеріалів інвентаризаційної справи № 42421 на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, копія якої знаходяться у матеріалах даної справи, суд першої інстанції встановив, що мало місце виокремлення з цього будинковолодіння будівель під літерами «К», «к», «И», «Л» та «л».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що жодних дій щодо виділення в окремий об'єкт та відчуження іншим особам будівель під літерами «К», «к», «И», «Л» та «л» співвласники зазначеного будинковолодіння не вчиняли, а тому у ОСОБА_2, яка подарувала відповідачу ОСОБА_1. спірний будинок за адресою: АДРЕСА_2, не могло виникнути права власності на нього. Існування рішення виконавчого комітету Пуща-Водицької селищної ради Подільського району м. Києва № 69/1 від 05.06.2001 «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку по АДРЕСА_2, черговий кадастровий план (витяг з бази даних міського земельного кадастру від 30.06.2017, довідка про показники, видана ТОВ «БЛАГОБУДКОНСАЛТ», та технічний паспорт на садибний житловий будинок за вказаною адресою, виготовлений в порушення вимог п.п. 2.5, 2.6 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 № 55 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 за № 774/14041, на ім'я ОСОБА_2 21.02.2017 ТОВ «БЛАГОБУДКОНСАЛТ», жодних прав на вказані об'єкти нерухомого майна їй не давали і не дають на даний час.

Виходячи із наведеного, суд першої інстанції вважав, що рішення державного реєстратора від 07.07.2017 про реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_2 на спірний будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на цей об'єкт нерухомого майна повинні бути скасовані, оскільки при зверненні до державного реєстратора з проханням зареєструвати об'єкт нерухомого майна, який фактично виділявся з вже існуючого об'єкту нерухомого майна (будинковолодіння), право власності на який вже було зареєстровано відповідно до чинного на той час законодавства, вона не надала йому всупереч вимогам ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.п. 40, 54-56 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127 (у редакції на час здійснення на ім'я ОСОБА_2 державної реєстрації права власності на спірний будинок 05.07.2017): документ, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомого майна до його поділу, письмову згоду всіх співвласників на проведення поділу або об'єднання майна, що перебуває у спільній власності, чи договір про поділ спільного майна, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_2., яка ніколи не була законним власником спірного будинку за адресою: АДРЕСА_2, не мала права дарувати даний об'єкт нерухомого майна відповідачу ОСОБА_1., оскільки в силу вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України лише власник наділений правом розпоряджатись своїм майном.

Зважаючи на вказане та на зміст ч. 1 ст. 215 ЦК України, суд першої інстанції вважав, що спірні договори дарування є з огляду на недотримання вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України недійсними, як такі, зміст яких суперечить нормам ЦК України.

Разом із цим, для реального захисту прав позивача як співвласника будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, слід відповідно до вимог ст. 216 ЦК України та ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» застосувати наслідки недійсності оспорюваних правочинів, а саме: скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, за номерами 21699815 та 21805932.

Судова колегія не може погодитись із такими висновками суду виходячи з такого.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в поряду, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Способи захисту прав визначені у статті 16 ЦК України, зокрема визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Позивач пред'явив в суді названий позов, обґрунтовуючи його порушенням відповідачами його права власності. Посилався на те, що він разом з іншими особами, є співвласником будинковолодіння № АДРЕСА_1 і йому належить на праві власності 63/100 цього домоволодіння, отже і спірний будинок «К» та надвірні будівлі «к», «И», «Л» та «л».

При цьому доводячи суду підстави виникнення у нього права власності на спірний будинок та надвірні будівлі, позивач посилався на ухвалу Подільского районного суду м. Києва від 29.06.2000 року, яка є правовстановлюючим документом на будинковолодіння якою за ним визнано право власності на 63/200 частини будинковолодіння і виділено його частку в натурі.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та пояснення представників сторін та третіх осіб, судова колегія дослідила матеріали справи і встановили такі обставини.

Домоволодіння під АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва, виданого Житловим управлінням Київської міської Ради народних депутатів від 02.03.1947 року № 53 згідно з рішенням нарсуду дільниці Подільського району м. Києва від 09 серпня 1945 року на праві власності належало ОСОБА_14.

17 серпня 1948 року за договором купівлі-продажу, посвідченому нотаріусом третьої державної нотаріальної контори м. Києва, ОСОБА_14. 1/3 частину продала ОСОБА_13. (т.3 а.с.131).

За матеріалами квартальної зйомки за липень 1953 року домоволодіння складалось з двох будинків під літерою А та Б.

Таким чином співвласниками будинків А та Б за адресою АДРЕСА_1 з 1948 року, були ОСОБА_14 та ОСОБА_13 по 2/3 та 1/3 частин відповідно.

Відповідно до договору конкретного користування, укладеному між ОСОБА_14. та ОСОБА_13. 17.03.1948 р. вони домовились, що ОСОБА_13. буде користуватись одноповерховим однокімнатним будинком № 41 та земельною ділянкою площею 1250кв.м., а ОСОБА_14. буде користуватись будинком одноповерховим № 42 на 4 кімнати і іншою земельною ділянкою 3750 кв.м. Цей порядок конкретного користування обов'язковий для сторін , а також їх спадкоємців. (а.с. 135 т.№3)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_14. померла. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 18.04.1962 р. ОСОБА_15 успадкувала після смерті ОСОБА_14. 2/3 частини домоволодіння № АДРЕСА_4. (т. 3 а.с. 141).

Як вбачається із Рішення виконавчого комітету Подільської районної ради депутатів трудящих від 01.12.1969 р. з дозволу ОСОБА_14. за її життя її син ОСОБА_16 разом зі своєю дружиною ОСОБА_16. добудували до будинку ОСОБА_13. кімнати. Вказаним Рішенням виконавчого комітету ці самочинні будівлі узаконенні, наданий дозвіл на оформлення права власності на добудовані кімнати і вирішено вважати будинок № АДРЕСА_2 як двоквартирний, який є власністю ОСОБА_13. та ОСОБА_16. (а.с.193 т.3)

Тобто будинок (в рішенні вказаний номер будинку 18), яким користувалась ОСОБА_13. (літера А) став двоквартирним, площа будинку збільшилась, співвласником будинку стала також ОСОБА_16., разом із тим частки співвласників ОСОБА_14. (після її смерті ОСОБА_14.) та ОСОБА_13. у будинковолодінні не було змінені.

Матеріали інвентаризаційної справи не містять даних про оформлення ОСОБА_16. права власності на виділену їй квартиру в будинку № 18.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме інвентаризаційної справи № 32421 т.1 (а.с.47 т.3), а конкретно із зведеного оціночного акту (т. 3, а.с.57) станом на 1976 рік за адресою АДРЕСА_1 знаходились вже чотири будинки замість двох, а саме будинки А, Б, В, З, 10 хлівів, гараж.

12 квітня 1988 року між ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (на даний час ОСОБА_2.) був укладений договір про право на забудову. Відповідно до цього договору члену сім`ї ОСОБА_16. - ОСОБА_17 на сім'ю з 4-х осіб надано право на будівництво на місці гаража-хліва «К» одноповерхового будинку з його газифікацією. Будівельні роботи ОСОБА_17. зі згоди ОСОБА_16. по реконструкції гаража-сарая «К» в житловий будинок розпочаті в 1986 році. За угодою сторін кількість господарських споруд не може перевищувати трьох. (а.с.110 т.6)

ОСОБА_2. реконструювала гараж в будинок «К», але не оформила на нього право власності в установленому законом порядку. Факт реконструкції гаража в будинок саме ОСОБА_2 не заперечувався в судовому засіданні представником позивача та третіми особами ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Станом на 1986 рік за адресою АДРЕСА_1 знаходиться вже шість будинків, а саме житлові будинки під літерами А,Б, В, З, К,Ц. При цьому житлові будинки К, В, З, Ц є самовільно збудованими. Також самовільно збудованими є ряд господарських споруд та прибудов до будинків А і Б. Тобто будинок під літером «К» вже існує як окремий житловий будинок. (т. 1, а.с. 52-53; т. 1, а.с. 43-45)

Як вбачаться із технічного паспорту від 12.01.1990 р. на домоволодіння НОМЕР_1 станом на 1990 рік існували три самочинно збудовані будинки під літерами З, Ц, К (т. 4, а.с. 352-360)

В 1998 році спадкоємцями співвласників будинковолодіння АДРЕСА_1 в Подольському районному суді м. Києва були ініційовані судові провадження щодо визначення часток і поділу будинковолодіння.

Так ОСОБА_9 та ОСОБА_4 звернулись з позовом до ОСОБА_8 про визнання за ними права власності на частину будівлі і виділ її із сумісної власності.

В свою чергу ОСОБА_3 пред'явив позов до ОСОБА_8, треті особи ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_18 про визнання права власності на частину будівлі, зміну розміру часток і виділ її із сумісної часткової власності.

В позові ОСОБА_3 посилався на те, що його батьки добудували до будинку під літером А квартиру під номером 4. За його матір'ю ОСОБА_16. було визнано право власності на цю квартиру, але частки співвласників в будинковолодінні не змінились, тому просив змінити розмір часток співвласників в будинковолодінні, визнати за ним право власності на 63/100 частин будинковолодіння, яке складається із приміщень: три жилі кімнати 4-3 площею 14,5 кв.м., 1-2 площею 14,0 кв.м., 4-5 площею 11,9 кв.м., кухні 4-2 площею ,7 кв.м., передпокій 4-1 площею 10,9 к.м., кімнату 4-4 площею 8,6 кв.м. і виділити цю частку будинковолодіння із спільної часткової власності.

ОСОБА_12 також пред'явив позов до ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будівлі, зміну розмірів часток і про виділ її із спільної часткової власності.

ОСОБА_6 пред'явив позов до ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за заповітом.

Всі ці позови розглядались в одному провадженні. (т. 5, а.с. 5)

Як вбачається із ухвали Подільського районного суду м. Києва від 29 червня 2000 р. в цій справі була затверджена мирова угода між спадкоємцями ОСОБА_14. та ОСОБА_13. Відповідно до мирової угоди сторони дійшли згоди щодо добровільного поділу будинковолодіння з визнанням на нього права власності, виділу частки з спільної часткової власності та зміну розміру часток співвласників будинковолодіння.

ОСОБА_12 відмовився від позову про визнання за ним права власності на будинки під літерами З та Ц, оскільки це питання буде вирішуватись в позасудовому порядку.

Ухвалою суду визнано за позивачем в даній справі ОСОБА_3 (сином ОСОБА_16. та ОСОБА_16.) право власності на 63/100 частки будинковолодіння під № АДРЕСА_1 та виділені йому приміщення, що позначені на поетажному платі під №№ 4-3 жила кімната площею 14,5 кв.м., жила кімната площею 14,4 кв.м., 4-5 жила кімната - 11,9 кв.м., кухня 9,7 кв.м., 4-1 передпокій - 10,9 кв.м., 4-2- кімната.

В ухвалі також вказано, що ця частка домоволодіння виділена із спільної часткової власності.

Змінено розмір часток у праві власності на будинковолодіння ОСОБА_14. з 2/3 до 11/1000 і після іі смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 р. в порядку спадкування визнано право власності за ОСОБА_9. на ј частину кімнати розміром 12,5 кв.м в будинку під літерою Б, що становить 11/400 часток будинковолодіння.

Визнано право власності за ОСОБА_4. на ј частку кімнати розміром 12,5 кв.м. в будинку під літером Б, що становить 11/400 часток будинковолодіня.

Визнано право власності за ОСОБА_6. на 10/200 частин будинковолодіння, що складаються з частини кімнати розміром 12,6 кв.м. в будинку під літером Б.

Змінено розмір часток у праві власності на будинковолодіння ОСОБА_13. з 1/3 до 26/100, що складається із двох кімнат під № 2-3 розміром 14,1 кв.м. та 2-4 розміром 14,3 кв.м.

Таким чином, як вбачається із змісту ухвали Подільського районного суду від 29.06.2000 ОСОБА_3 виділився із спільної часткової власності,отримав у власність відокремлену частину будинковолодіння , про що безпосередньо було зазначено в ухвалі.

Трьом спадкоємцям ОСОБА_14 ОСОБА_9., ОСОБА_4., ОСОБА_6. був виділений у спільну часткову власність будинок під літерою В, який за інвентаризаційною справою складався із однієї житлової кімнати, але мав ряд прибудов.

Як вбачається із ухвали суду в поділі будинку не були враховані надвірні будівлі, а також самочинні будівлі, які, як було зазначено вище, були збудовані на земельній ділянці.

Таким чином, крім зареєстрованих двох будинків «А» і «Б», а також титульних співвласників цих будинків, в будинковолодінні знаходились інші самочинні будівлі, які були збудовані іншими членами родини ОСОБА_3, знаходились у них у користуванні, але їх право власності не було оформлене в установленому законом порядку. Враховуючи те, що при реєстрації добудов до будинків А і Б були невірно визначені частки і вони перевищували одиницю, іншого способу, ніж звертатись до суду для визначення часток спадкоємці і співвласники будинку не мали.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_3 претендував лише на конкретні приміщення, які були збудовані його батьками і визначення частки в будинковолодінні йому необхідно було саме для виділення в натурі цих приміщень.

Відповідно до дозволу Управління державно будівельного контролю № 202 від 25.04.2005 року Житловий будинок під літерою Ц з гаражем під літером Х виділився в окреме домоволодіння під номером АДРЕСА_5. (а.с. 229 звор. т.4)

Як вбачається із рішення Оболонського районного суду від 23 квітня 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому посилався на те, що ухвалою Подільського районного суду від 29 червня 2000 року за ним визнано право власності на 63/100 частки домоволодіння № АДРЕСА_1 і ці частки виділені із спільної часткової власності в натурі. Оскільки Оболонська районна державна адміністрація м.Києва протиправно не надає йому дозволу на присвоєння домоволодінню поштової адреси, він звернувся до суду і просив суд зобов'язати Оболонську районну у м. Києві державну адміністрацію виділити з порядкового номера АДРЕСА_1 домоволодіння, яке йому належить на праві власності і складається з жилого будинку до складу якого входить 1 поверх, 2 поверх, мансарда у яких розміщені житлові кімнати та підсобні приміщення, які в цілому є незалежною спорудою, мають дах зовнішні та розподіляючу стіну з належними до нього надвірними будівлями та спорудами розташованими на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_3 та присвоїти йому поштовий номер АДРЕСА_3. Рішенням суду позов був задоволений.

Таким чином, ОСОБА_3 станом на 2007 рік не оскаржував право ОСОБА_2 на володіння будинком «К», не претендував на нього і не вважав свої права порушеними, а констатував, що він володіє окремо визначеним будинком № 18. При цьому в позові він не відносив до свого будинку спірний будинок «К» та надвірні споруди.

Аналізуючи доводи позивача щодо того, що він, як власник 63/100 частин будинковолодіння має право на відповідну частку всіх надвірних споруд, які були самочинно збудованими і які не були включені до поділу у 2000 році, а тому реєстрацією права власності за ОСОБА_2 на самочинно збудований будинок «К» порушується його право на оформлення у свою власність цього будинку, судова колегія звертає увагу на те, що позивачем не оспорювалась правомірність виділення в окреме домоволодіння самочинно збудованого будинку під літером «Ц», який також відповідно до інвентаризаційної справи відносився до будинковолодіння № НОМЕР_1 на час поділу цього будинковолодіння у 2000 році між співвласниками. ОСОБА_12, який збудував цей будинок і разом з іншими, не будучи спадкоємцем співвласників будинковолодіння пред'являв позов про визнання за ним права власності на цей будинок, однак в подальшому відмовився від своїх вимог і оформив право власності на самочинно збудований будинок в межах будинковолодіння № НОМЕР_1 в позасудовому порядку. Тому доводи позивача про те, що ОСОБА_2. не є спадкоємцем співвласників будинку, отже не мала права на побудову будинку в межах будинковолодіння не ґрунтуються на тих обставинах, які були встановлені судом в ході розгляду справи. Крім того, як вбачається із пояснень учасників справи, ОСОБА_2. також народилась, виросла і проживала в будинку під літерою А і ОСОБА_16. є її бабою, після смерті якої ОСОБА_2. прийняла спадщину шляхом спільного проживання.

Також на надуманість обґрунтування позовних вимог щодо того, що позивач має право на 63/100 часток від усіх будівель і споруд, які знаходяться в будинковолодінні вказує те, що на даний час ОСОБА_3 не претендує та не реєструє своє право власності на самочинно збудовані будинки під літерами «З» та «В», які інвентаризовані БТІ як частина будинковолодіння № НОМЕР_1, тим самим визнаючи, що він їх не будував, не успадковував, вони мають інших власників і не входять до належної йому частки 63/100.

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_5, 11/400 частки будинку, будинковолодіння, об'єкта нерухомості станом на 04.12.2013 року будинковолодіння під номером АДРЕСА_1 складається із 4-х житлових будинків під літерами А, Б, В, З та надвірних будівель під літерами Е, Т, У, Г, Є, Ж, І, М, Н, О, П, С, Ф, Х, Ц, Щ, Ю. Також зазначено у витягу, що деякі із наведених будівель є самочинно збудованими.

Будинку під літером «К», а також надвірних будівель під літерами «к», И,Л за даним домоволодінням на час видачі ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину не зареєстровано.

Судова колегія вважає, що наведені докази підтверджують той факт, що будинковолодіння № НОМЕР_1 на час розгляду справи фактично складається із окремих будинків, які були збудовані різними особами (членами сімей перших співвласників будинку ОСОБА_14. та ОСОБА_13, а також ОСОБА_16.) і мають різних власників. На даний час будинки А, Б, Ц і К є зареєстрованими у встановленому законом порядку. Будинки Ц і К мають власників, які не були учасниками спору, який розглядався у 2000 році Подільським районним судом м. Києва. При цьому площа будинків А і Б не відповідає тій площі, яка була використана при розрахунку часток співвласників при розгляді справи Подільським районним судом м. Києва, тобто будинки є реконструйованими.

Відповідно до п.42 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 р., подаються: технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов'язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 для реєстрації права власності на будинок подала такі документи: рішення виконавчого комітету Пуща-Водицької селищної ради Подільського району м. Києва від 05 червня 2001 р № 69/1 про присвоєння поштової адреси житловому будинку по АДРЕСА_3 літер К; черговий кадастровий план, витяг з бази даних міського земельного кадастру, відповідно до якого за окремими адресами АДРЕСА_7, АДРЕСА_3, вул. АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, рахуються окремі земельні ділянки загальною площею 5975,85 кв.м., а за адресою АДРЕСА_8 рахується земельна ділянка площею 1082,65кв.м. на яку оформлено право власності; довідку про показники, згідно з якою загальна площа житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 складає 46,9 кв.м., житлова - 27,9 кв.м., технічний паспорт на будинок, (а.с.211-219)

Тобто всі необхідні документи, які були передбачені п. 42 ОСОБА_2. надала. Посилання позивача на те, що надані ОСОБА_2 документи щодо присвоєння поштової адреси викликають сумніви у їх достовірності, на час розгляду справи є голослівними і не доведеними належними і допустимими доказами.

Судова колегія не може погодитись із висновками суду про те, що технічний паспорт на садибний житловий будинок, який був наданий ОСОБА_2 державному реєстратору для реєстрації права власності виготовлений з порушенням Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерством з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року №55, оскільки ці обставини не входили до предмета дослідження в даній справі, не перевірялись судом, сторони не давали щодо них своїх пояснень.

Щодо посилання позивача на п. 54 Порядку, з чим погодися суд першої інстанції, то у державного реєстратора не було підстав для його застосування, оскільки надані ОСОБА_2 документи підтверджували будівництво нею будинку до 05 серпня 1992 року і з них не вбачалось, що це не є окремим об'єктом нерухомості.

Судова колегія не вбачає порушення прав позивача цією реєстрацією, оскільки, як зазначалося вище, ОСОБА_3 фактично виділився із домоволодіння № НОМЕР_1, не претендує на інші будинки і надвірні споруди, які знаходяться в межах даного домоволодіння (крім будинку під літером К), і не вважає свої права власника будівництвом цих будинків порушеними.

Із пояснень в судовому засіданні третьої особи ОСОБА_8, кожний із співвласників будинковолодіння користується належним йому нерухомим майном, між ними визначений порядок користування земельною ділянкою і спорів щодо цього не виникає. Однак в законний спосіб земельна ділянка між співвласниками не поділена, оскільки на ній збудовані самочинні споруди.

Аналогічні показання щодо встановленого порядку користування земельними ділянками між власниками будинків, виокремлення цих земельних ділянок огорожами і відсутності претензій один до одного щодо будинків, надвірних споруд і земельних ділянок також підтвердив в судовому засіданні ОСОБА_5

З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що за домоволодінням № НОМЕР_1 рахується земельна ділянка площею 1820 кв.м. на підставі рішення виконавчого комітету Київського міської ради народних депутатів від 23.08.1955 р., залишок в розміром 3835 кв.м. за тим же рішенням підлягав вилученню і зарахуванню до міськземфонду, а 672 кв.м. самовільно зайнята земля.

Фактично всі будинки та надвірні споруди, які інвентаризовані за цим домоволодінням на даний час розташовані на земельній ділянці площею 6093 кв.м., тобто існує самовільне зайняття земельної ділянки у розмірі 4507 кв.м.

Реєстрацією права власності за ОСОБА_2 на будинок під літером «К» також не порушуються права ОСОБА_3 як землекористувача, оскільки будинки А і Б, які розташовані на земельній ділянці площею 1820 кв.м., межі якої не визначені, ця земельна ділянка не розділена між співвласниками цих будинків. Отже всі інші будівлі, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 6093 кв.м, не можуть порушувати права ОСОБА_3 як землекористувача, а у забудовників цих будинків виникають цивільно-правові відносини із власником земельної ділянки - органом місцевого самоврядування.

Таким чином, при розгляді даної справи судова колегія встановила, що на час розгляду справи будинковолодіння АДРЕСА_1 як окрема одиниця існує лише в інвентаризаційних документах бюро технічної інвентаризації. Однак фактично воно складається із окремих будинків і надвірних споруд, які розташовані поряд один з одним, але належать різним власникам. Внаслідок недодержання співвласниками будинковолодіння нормативних вимог щодо проведення будівництва та реконструкції існуючих споруд, введенням їх в експлуатацію і реєстрації права власності, невиконання протягом багатьох років наглядовими органами своїх обов'язків щодо реагування на незаконне будівництво, створюються підґрунтя для виникнення нових спорів щодо користування вказаним нерухомим майном.

Так ОСОБА_2. провела реконструкцію та перебудувала гараж у будинок, але не оформила свої права на нього за життя співвласника будинковолодіння ОСОБА_16., яка надавала свою згоду на перебудову її гаража в будинок, не ввела будинок в експлуатацію, але протягом багатьох років користувалась цим будинком.

ОСОБА_3 виділившись у 2000 році з конкретно визначеними приміщеннями, разом із тим не виділив із інвентаризаційної справи як окрему одиницю належний йому будинок, проводив його перебудову без належних дозволів компетентних органів. Саме невиконання позивачем дій щодо виділення свого будинку в окрему одиницю після отримання судових рішень, яким захищалось його право на конкретно визначене майно, в подальшому надало йому формальне право на пред'явлення даного позову як співвласника нерухомого майна.

Зважаючи на наведене, судова колегія враховує конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України і застосовує загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позов дійшов до помилкових висновків про порушення прав позивача відповідачами внаслідок реєстрації права власності на спірний будинок і надвірні будівлі на ім'я ОСОБА_2, а також подальшим укладенням договорів дарування на цей будинок. Позивач так і не вказав на захист якого права він звернувся до суду. Колегія суддів не може погодитись із доводами позивача про те, що він захищає право на оформлення права власності на спірний будинок в майбутньому, оскільки підлягає захисту тільки порушене право. Однак в судовому засіданні не було встановлено порушень прав позивача внаслідок реєстрації за ОСОБА_2 права власності на перебудований нею з гаража будинок, тобто на новостворене майно. ОСОБА_2., не вчинивши дій для введення будинку в експлуатацію в передбачений законом спосіб, оформила право власності на самочинно збудоване майно на підставі п. 42 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судова колегія не встановила обставин, які б ставили під сумнів надані ОСОБА_2 документи для реєстрації права власності.

Суд першої інстанції зазначених обставин не врахував та дійшов помилкового висновку про необхідність задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 7 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є інвалідом другої групи, відповідно звільнений від сплати судового збору. З урахуванням того, відповідачами у справі були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 5954 грн. 40 коп., а їхню апеляційну скаргу було задоволено, а в задоволенні позову відмовлено, то ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід компенсувати сплачений ними судовий збір у розмірі по 2977 грн. 20 коп. кожному за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 369, 374, 376 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Басараб Наталії Володимирівни задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року у даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, державного реєстратора Хиби Анни Володимирівни, Державного підприємства «СЕТАМ», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кірюхова Наталія Сергіївна, про скасування рішення державного реєстратора, визнання договорів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та скасування записів про право власності відмовити.

Компенсувати за рахунок держави ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплачений ними судовий збір у розмірі по 2977 грн. 20 коп. кожній, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 липня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: