Справа № 284/432/17
провадження №2/283/8/2020
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2020 року Малинський районний суд Житомирської області в складі: під головуванням судді Ярмоленка В.В., з секретарем судових засідань Пух Н.М., розглянувши в місті Малині в залі суду цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання позики спільним боргом подружжя та стягнення коштів, поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

02.06.2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що 03.10.2013 року рішенням Народицького районного суду Житомирської області розірвано шлюб, зареєстрований між сторонами 29.09.1993 року Межиліською сільською радою. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 03.02.2015 року за ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , що була придбана позивачем в період шлюбу 15.04.2009 року. Зазначає, що гроші на придбання квартири в сумі 30000 дол. США їй надано ОСОБА_3 на підставі розписки, але вказана сума позикодавцю повернена не була. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомир від 13.04.2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнено основний борг за розпискою в розмірі 786540 грн., суму інфляційного збільшення - 84155,43 грн., 3% річних 19782 грн., пені 212990,70 грн., разом 1103467,43 грн. Окрім цього, в період шлюбу було придбано причіп автомобільний ПР ПВА 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , мотоцикл «Cizeta 350», 1989 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 .

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати сплачений позивачем борг за договором позики від 12.04.2009 року в сумі 30000 дол. США, що станом на 03.04.2017 року за курсом НБУ становить 1103467,43 грн., таким що використаний в інтересах сім`ї та визнати спільними боргом (майном) подружжя; в порядку поділу спільного майна подружжя розподілити боргові зобов`язання по сплаті Ѕ частини позичених коштів за кожним; стягнути з відповідача на користь позивача Ѕ частини позичених коштів, що становить 620159,14 грн.; поділити між сторонами причіп автомобільний, визнати за відповідачем право власності на причіп та стягнути з нього на користь позивача 10500 грн. компенсації в рахунок Ѕ частини у праві спільної сумісної власності на причеп; поділити між сторонами мотоцикл, визнати за відповідачем право власності на мотоцикл та стягнути з нього на користь позивача 15000 грн. компенсації в рахунок Ѕ частини у праві спільної сумісної власності на мотоцикл.

Представники позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечив відносно позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі у зв`язку з безпідставністю.

Дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, всі обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Встановлено, що 03.10.2013 року рішенням Народицького районного суду Житомирської області розірвано шлюб, зареєстрований 29.08.1993 року Межиліською сільською радою Народицького району Житомирської області, актовий запис №3, між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період шлюбу 13.03.2009 року між продавцем ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_2 укладено договір завдатку, за умовами якого покупець в рахунок придбання квартири АДРЕСА_1 передав продавцю 500 дол. США.

Відповідно до розписки від 12.04.2009 року ОСОБА_1 отримала від матері ОСОБА_3 30000 дол. США з подальшим поверненням вказаних грошових коштів для придбання квартири АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.04.2009 року продавці ОСОБА_8 ОСОБА_9 передали у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,8 кв.м. Розділом 2 вказаного договору визначено, що продаж вчинено за домовленістю сторін за 39471 грн.54 коп., які покупець сплатила продавцям до підписання договору. Зазначену ціну сторони вважали вигідною для себе та остаточною.

03.02.2015 року рішенням Корольовського районного суду м. Житомира по справі №296/5420/14-ц визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 .

У зв`язку з тим, що на вимогу ОСОБА_3 грошові кошти, надані для придбання квартири, за розпискою не було повернуто, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13.04.2017 року по справі №296/991/17 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнено 786540 грн. основного боргу; 84155 грн.43 коп. інфляційних витрат; 19782 грн. 3% річних та 212990 грн. 70 коп. пені.

Відповідно до розписки від 23.04.2017 року ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_3 за вище вказаним судовим рішенням грошові кошти в сумі 41175 дол. США, що дорівнює за курсом НБУ 1103467 грн. 43 коп.

Разом з тим, як вбачається з рішення Апеляційного суду Житомирської області від 29.06.2017 року по справі №296/991/17 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13.04.2017 року скасовано, та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Як вбачається з відповіді начальника Територіального сервісного центру №1843 Регіонального сервісного центру МВС в Житомирській області від 24.11.2017 року, за ОСОБА_2 в період шлюбу 29.08.2002 року було зареєстровано мотоцикл марки «CIZETA 350», д.н.з. НОМЕР_3 ; 02.10.2008 року було зареєстровано причіп марки ПР ПВА 2, д.н.з. НОМЕР_1 .

По даній справі за клопотанням представника відповідача ОСОБА_6 26.04.2019 року, ухвалою Малинського районного суду Житомирської області призначено судово-технічну експертизу розписки від 12.04.2009 року.

Так, відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів №15574/24832-24862/19-34 від 06.09.2019 року: записи та підпис у розписці від імені ОСОБА_1 , датований 12.04.2009 року, виконані кульковою ручкою, що на момент дослідження має сіро-синій колір; у розписці від імені ОСОБА_1 , датованій 12.04.2009 року виявлено сторонній вплив на досліджуваний документ, не властивий для звичайних умов зберігання, що призвело до штучного зістарювання реквізитів; відповісти на питання ухвали суду «Чи виготовлений рукописний текст у розписці від імені ОСОБА_1 , датованій 12.04.2009 року, у той час, яким датований документ?» та «У який час був виконаний рукописний текст у розписці від імені ОСОБА_1 , датованій 12.04.2009 року?» не видається можливим, у зв`язку з тим, що на розписку від імені ОСОБА_1 , датовану 12.04.2009 року, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання реквізитів (а.с.92-128).

Мотиви та застосовані норми права.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст.12, ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо позовної вимоги про визнання сплаченого боргу за договором позики, таким, що використаний в інтересах сім`ї, визнання спільним боргом подружжя, розподілу та стягнення Ѕ частини позичених коштів суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 Сімейного кодексу України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Згідно ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а також мають право розділити майно за взаємною згодою. Разом з тим, статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтувує рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13.04.2017 року по справі №296/991/17, згідно якого з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнено 786540 грн. основного боргу; 84155 грн.43 коп. інфляційних витрат; 19782 грн. 3% річних та 212990 грн. 70 коп. пені. Однак, 29.06.2017 року вказане рішення скасоване рішенням Апеляційного суду Житомирської області , а також ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Окрім цього, ухвалою Верховного суду від 30.08.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 29.06.2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики повернено.

Суперечливість тверджень позивача полягає в тому, що відповідно до р.2 договору купівлі-продажу квартири від 15.04.2009 року, продаж квартири вчинено за 39471 грн. 54 коп., а не за 30000 дол. США, які ніби то отримала ОСОБА_1 від ОСОБА_3 для придбання квартири.

Окрім цього, висновок експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів №15574/24832-24862/19-34 від 06.09.2019 року, про те, що на розписку датовану 12.04.2009 року, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання реквізитів, ставить під сумнів достовірність даного доказу, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи, а також позбавляє можливості суд встановити дійсність написання розписки щодо передачі коштів саме 12.04.2009 року.

Таким чином, суд критично оцінює розписку від 12.04.2009 року як доказ отримання коштів з метою придбання квартири, у зв`язку з розбіжністю ціни договору купівлі-продажу та коштів наданих у позику, та приймаючи до уваги висновок експертів щодо впливу сторонніх факторі зістарювання її реквізитів.

Твердження позивача про сплату боргу за договором позики є сумнівним і не підтверджено жодним доказом, так як сплата 41175 дол. США (за курсом НБУ 1103467 грн. 43 коп.) породжує виникнення певних обов`язків для сторін: підтвердження джерела отримання таких доходів для однієї сторони та включення доходу у вигляді пені за розпискою до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на підставі пп.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України для іншої сторони. Сам по собі факт написання між матір`ю та донькою розписки про повернення коштів при наявності скасованого відповідного судового рішення про стягнення коштів за договором позики не свідчить про реальний характер вчинення таких дій.

Суд вважає, що позивачем не доведено факту використання в інтересах сім`ї 30000 дол. США за розпискою, а саме: щодо придбання квартири за вказані кошти, яка фактично придбана за 39471 грн. 54 коп., що підтверджено письмовим доказом.

Щодо позовних вимог про поділ між сторонами причепу автомобільного та мотоциклу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.183 Цивільного кодексу України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, а неподільна - річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Частиною 2 ст.71 Сімейного кодексу України визначено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Враховуючи , що причеп автомобільний та мотоцикл це неподільні речі і їх поділ є неможливим, суд вправі присудити одному з подружжя річ в натурі, а іншому грошову компенсацію. Таким чином, сама по собі позовна вимога : «поділити причеп автомобільний та мотоцикл між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 » не підлягає задоволенню, так як свідчить про невірно обраний спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду.

Щодо визнання за відповідачем права власності на причіп автомобільний та мотоцикл.

Згідно зі статтями 11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Так, матеріалами справи підтверджено, що за ОСОБА_2 в період шлюбу 29.08.2002 року було зареєстровано мотоцикл марки «CIZETA 350», д.н.з. НОМЕР_3 , 02.10.2008 року зареєстровано причеп автомобільний марки ПР ПВА 2, д.н.з. НОМЕР_1 .

А від так, позовні вимоги про визнання права власності за ОСОБА_2 на причіп автомобільний та мотоцикл є безпідставними, оскільки, письмовими доказами підтверджено право власності відповідача на вказане рухоме майно, яке ніким не оспорюється.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів зазначено в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися цілком конкретним способом захисту свого права.

Однак, позовні вимоги, з якими звернулася позивач - про поділ неподільних речей, визнання права власності відповідача на рухоме майно, яке ніким не оспорюється - не є належним способом захисту прав, передбаченого чинним законодавством, як спосіб захисту прав.

Таким чином, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених особою вимог.

Разом з тим, враховуючи, що сторонами підтверджено факт придбання рухомого майна в період шлюбу, факт відсутності у володінні ОСОБА_2 мотоцикла через вибуття, факт відсутності заперечень щодо придбання автомобільного причепу одним із подружжя за особисті кошти, суд приходить до висновку, що причіп автомобільний марки ПР ПВА 2, д.н.з. НОМЕР_1 , є об`єктом спільної сумісної власності.

Щодо виплати позивачу компенсації в рахунок Ѕ у праві спільної сумісної власності суд зазначає наступне.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з цим, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

В заяві про уточнення позовних вимог від 18.11.2019 року позивач зазначає, що бажає провести поділ спільного майна подружжя саме на підставі ст.364 Цивільного кодексу України, тобто шляхом припинення її права власності на спірне рухоме майно та присудження грошової компенсації.

Згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Враховуючи, що законом встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а відповідачем не спростовано та не оскаржено правовий режим спільного сумісного майна на причеп автомобільний та мотоцикл, суд вважає, що ОСОБА_1 має право на виплату їй грошової компенсації в рахунок Ѕ у праві спільної сумісної власності.

Однак, заявлений позивачем розмір грошової компенсації не підтверджено жодними належним доказом вартості рухомого майна на час розгляду справи. Так, пунктом п.22 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначення вартості майна потребує спеціальних знань.

Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Позивач зазначає, що вартість причепу автомобільного ПР ПВА 2, д.н.з. НОМЕР_1 , станом на 18.10.2018 року становить 21000 грн., а від так просить стягнути на її користь 10500 грн. компенсації, а вартість мотоциклу марки «CIZETA 350», д.н.з. НОМЕР_3 , станом на 18.10.2018 року становить 30000 грн., а від так просить стягнути на її користь 15000 грн. компенсації.

В період розгляду справи, за клопотанням представника позивача, було призначено товарознавчу експертизу щодо визначення ринкової вартості причепу автомобільного та мотоциклу. Однак, ухвала від 15.02.2018 року про призначення судової авто товарознавчої експертизи залишена без виконання, у зв`язку з ненаданням експерту до огляду об`єктів оцінки, про що свідчить лист завідувача Житомирського відділення КНДІСЕ за №497/18-25/1587-18 від 13.08.2018 року (а.с.214 том І). Інших клопотань представниками позивача не заявлялось.

Відповідно до заяви представника відповідача від 03.05.2018 року, мотоцикл марки «CIZETA 350» вибув з володіння ОСОБА_2 , а щодо надання автомобільного причепу на дослідження 18.05.2018 року ОСОБА_2 не має можливості, разом з тим надав згоду на виїзд експерта до місця перебування причепу (а.с.206 том І).

Жодних подальших дій щодо визначення вартості рухомого майна ні позивачем, ні відповідачем не здійснювалося.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, ОСОБА_1 не надано суду жодного доказу щодо вартості вказаного майна, всупереч ст. 12, 81 ЦПК України, а від так не виконано обов`язку щодо доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи та самостійно визначати вартість майна.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.264 ЦПК України суд з`ясовує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. В даному випадку, твердження позивача щодо стягнення грошової компенсації з ОСОБА_2 на її користь в розмірі 10500 грн. та 15000 грн. не підтверджено жодним доказом, що позбавляє можливості задовольнити дані позовні вимоги із залишенням майна у спільній сумісній власності сторін.

Враховуючи невірно обраний спосіб захисту позивачем свого права щодо поділу неподільного майна; підтвердження, що наявний у володінні ОСОБА_2 причіп автомобільний марки ПР ПВА 2, д.н.з. НОМЕР_1 , є об`єктом спільної сумісної власності; відсутність підтвердження вартості рухомого майна, суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину за кожним на вказаний причіп автомобільний без його реального поділу, що відповідатиме вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи.

Керуючись ст. 4, 13, 81,83, 265, 268, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про визнання позики спільним боргом подружжя та стягнення коштів, поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_11 право власності на Ѕ частину за кожним на причіп автомобільний марки ПР ПВА 2, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , без його реального поділу.

Рішення може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27 січня 2020 року.

Суддя