Дата документу 14.07.2020 Справа № 321/245/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 321/245/18
Провадження №22-ц/807/2105/20
№22-ц/807/2105/20-2
Головуючий в 1-й інстанції - Кравченко Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Позиніча Олександра Володимировича на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2020 року, ухвалене у смт Михайлівка (повний текст рішення складено 08 квітня 2020 року) та додаткове рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2020 року, ухвалене у смт Михайлівка у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - відділ у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області, третя особа на стороні відповідача - Державний реєстратор ВК Орлянської сільської ради Василівського району Музичко Сергій Валентинович, про повернення земельної ділянки внаслідок нікчемності договору оренди земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки внаслідок нікчемності договору оренди земельної ділянки. Зазначений договір є нікчемним оскільки, як зазначає позивач, в преамбулі договору визначено, що він відповідає типовій формі затвердженій Постановою КМУ від 03 березня 2004 року № 220, що не є дійсним; в розділі «Предмет договору» відсутнє в п. 1 визначення кадастрового номеру земельної ділянки; в розділі «Орендна плата» є невідповідність форми плати, бо в відсотках від нормативної грошової оцінки земельної ділянки визначається плата тільки за земельні ділянки комунальної та державної власності; відсутні істотні умови договору в розділі «Орендна плата» - про перелік, кількість продукції одержуваної від земельної ділянки, якісні показники продукції, місце, умови, строки поставки, при цьому розрахунок у натуральній формі повинен відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Крім того, порядок держаної реєстрації оспорюваного договору не був додержаний. В договорі оренди земельної ділянки був сфальсифікований номер державного акту на землю, оскільки на час укладання цього договору державного акту на землю не існувало. На підставі зазначеного, позивач просив суд повернути земельну ділянку шляхом двосторонньої реституції у зв`язку нікчемністю договору оренди земельної ділянки.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2020 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа - відділ у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області () місцезнаходження: Запорізька область, Михайлівський район, смт Михайлівка, вул. Центральна, 78а, третя особа на стороні відповідача - Державний реєстратор ВК Орлянської сільської ради Василівського району ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ), про повернення земельної ділянки внаслідок нікчемності договору оренди земельної ділянки - відмовлено.

Відповідно до додаткового рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2020 року, заяву представника відповідача ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу - задоволено.

Ухвалено додаткове рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - відділ у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області, третя особа на стороні відповідача - Державний реєстратор ВК Орлянської сільської ради Василівського району Музичко Сергій Валентинович, про повернення земельної ділянки внаслідок нікчемності договору оренди земельної ділянки:

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21712 (двадцять одна тисяча сімсот дванадцять) гривень 50 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника адвоката Позиніча Олександра Володимировича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що зміст договору оренди земельної ділянки суперечить вимогам ЦК України, оскільки волевиявлення учасників договору не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі, а державна реєстрація договору проведена з порушенням вимог законодавства. Додаткове рішення є незаконним та необґрунтованим, а в його резолютивній частині відсутнє зазначення особи на користь якої провадиться стягнення коштів.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 30 березня 2020 року та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги цій частині і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга в частині оскарження рішення суду першої інстанції від 30 березня 2020 року не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 158120 від 05.01.2005 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 3,1768 га, розташованої на території Тимошівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, кадастровий номер: :03:001:0007 ( а.с. 23).

22 червня 2009 року між ОСОБА_1 та приватним підприємцем ОСОБА_2 був укладений договір оренди земельної ділянки, площею 3,1767 га, який був зареєстрований у Михайлівському відділенні Запорізької філії ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13.07.2009 року за № 45. (а.с. 24-26).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 16.03.2018 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки , кадастровий номер :03:001:0007, площею 3,1767 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Тимошівської сільської ради, Михайлівського району, Запорізької області, підстава виникнення права власності: державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер ЗП № 158120, виданий 05.01.2005 року, видавник: Михайлівський районний відділ земельних ресурсів Запорізької області, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37299292 від 27.09.2017 року. 22.06.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі, серія та номер: б/н, згідно якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку кадастровий номер :03:001:0007, строк дії: 50 років, з правом пролонгації, земельна ділянка загальною площею 3,1767 га, у тому числі рілля 3,1767 га, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 31998,49 грн., орендна плата вноситься Орендарем у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. ( а.с. 43-44).

Згідно повідомлення відділу у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 02.03.2018 року, договір оренди на земельну ділянку кадастровий номер :17:001:0072 площею 2,5697 га. ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Тимошівської сільської ради (пай) зареєстровано 18.08.2009 року за №72 на термін 50 років між гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_1 , який є власником земельної ділянки згідно Розпорядження голови Михайлівської райдержадміністрації від 16 серпня 2004року №338 і посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЗП №158120 зареєстрованим 05 січня 2005року за №03 про що свідчать відповідні записи в книгах реєстрації. Договір оренди до відділу на зберігання не передавався. Державний акт серія ЗП №158120 на ім`я гр. ОСОБА_1 виготовлений на основі «Технічної документації» із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право на земельну ділянку громадянам Тимошівської сільської ради. Розпорядження голови Михайлівської райдержадміністрації №338 від 16.08.2004 року та сертифікату на право на земельну частку пай серія ЗП №0092359, який погашено і зберігається з технічною документацією в архівному фонді відділу. На підставі акту гр. ОСОБА_1 перешли у власність земельні ділянки з кадастровими номерами :03:001:0007 площею 3,1767 га ріллі №98 :17:001:0011 площею 2,5697га ріллі №800:08:001:0187 площею 0,2761га пасовища №515. Також згідно заяви гр. ОСОБА_5 реєстраційний №П-253/зл від 26.04.2010 року до Михайлівської районної державної адміністрації виготовлено «Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право на земельну ділянку гр. ОСОБА_1 на території Тимошівської сільської ради, прийнято розпорядження №208 від 2105.2010 по внесенню зміни до розпорядження голови Михайлівської райдержадміністрації №338 від 16.08.2004 року. На основі даного розпорядження повторно передано у власність гр. ОСОБА_1 земельні ділянки з номерами № НОМЕР_4 на підставі сертифікату ЗП №0092359. Земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери: :03:001:0007 площею 3,1768 га ріллі №98 :17:001:0072 площею 2,5696га ріллі №800:08:001:0187 площею 0,2761га пасовища №515. Але відмітки про внесення до бази ДЗК та присвоєння кадастрового номера на документації відсутні. Згідно даної технічної документації та розпорядження №208 від 16 серпня 2004 року гр. ОСОБА_1 виготовлено державні акти на право власності на земельні ділянки : серія ЯК№968850 зареєстровано 23 вересня 2010 року за №57 площею 3,1768га, серія ЯК№968851 зареєстровано 23 вересня 2010 року за №58 площею 2,5696га, серія ЯК№968852 зареєстровано 23 вересня 2010року за №59 площею 0,2761га. Правовий статус державного акту серія ЗП №158120 в розпорядженні №208 від 21.05.2010 року або книгах реєстрації, заявах власників не відображено. Інформацію надано станом на 31.12.2012 року. Інша інформація по даних земельних ділянках на сьогоднішній день відсутня в зв`язку з тим, що з січня 2013 року реєстрація права на земельні ділянки здійснюється державним реєстратором речових прав і опрацьовані матеріали до відділу не передаються. (а.с. 45).

Згідно повідомлення відділу у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 05.06.2017 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано договір оренди на земельну ділянку площею 3,1768 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акту серії ЯК 968850 від 13.07.2009 року за № на 50 років. Договір оренди відсутній. ( а.с. 47)

Згідно технічної документації із землеустрою щодо складання документів, затвердженої ДП «Запорізький інститут землеустрою» від 05.04.2005 року, інв.№ 9/164-648, що посвідчують право на земельну ділянку громадянам Тимошівської сільської ради, ПП «Агросінтез», ВАТ «Михайлівський Агрос», колишнього КСП «Росія», Михайлівського району, Запорізької області ОСОБА_1 було виділено в натурі земельну ділянку взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) колишнього КСП «Росія», Михайлівського району, Запорізької області, серія і номер сертифікату НОМЕР_5 , виданого 30 січня 1997 року, площею 3,1767, 2,5697, 0,2761 (загальна площа 6,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі), кадастровий номер земельної ділянки: :03:001:0007, :17:001:00111, :08:001:0187 ( а.с. 48-56).

Згідно технічної документації із землеустрою щодо складання документів посвідченого ДП «Запорізький інститут землеустрою» від 01.02.2010 року інв. № 9/208-171, що посвідчують право на земельні ділянки ОСОБА_1 на території Тимошівської сільської ради (колишнього КСП» Росія»), Михайлівського району, Запорізької області, розпорядженням голови районної державної адміністрації від 01.05.2010 року за № 208 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації № 338 від 16.08.2004 року», було внесено зміни в пункт 232 додатку до розпорядження голови районної державної адміністрації від 16 серпня 2004 року № 338 «Про виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) по відношенню гр. ОСОБА_1 у зв`язку з неправильно вказаною площею ріллі і викласти в новій редакції.

Згідно списку громадян, яким виділяються в натурі земельні ділянки взамін сертифікатів на право на земельну частку (пай) по колишньому КСП «Росія», Михайлівського району, Запорізької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва від 21.05.2010 року за № 208, ОСОБА_1 передано в фізичних гектарах, згідно сертифікату серії ЗП № 0092359, 6,0225 га, з них: 3,1768 га та 2,5696 га ріллі, та пасовища 0, 2761 га. ( а.с. 57-58).

Згідно рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 19 січня 2012 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди землі недійсним та зобов`язання ОСОБА_2 повернути земельні ділянки відмовлено з тих підстав, що згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи, підписи в договорі оренди землі, укладеному 22.06.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконані саме ОСОБА_6 (а.с. 75).

Відповідно до рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділу у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про розірвання договору оренди земельної ділянки, з підстав не сплати орендної плати, було відмовлено та встановлено, що гр. ОСОБА_6 на виконання умов договору оренди землі б/н від 22.06.2009 року отримав орендну плату за 50 років в сумі 56048 грн. з розрахунку 1120 грн за кожний рік (а.с. 84-85).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність тих обставин, на які посилається позивач як на підставу свого позову. Обставини відсутності укладення договору в формі установленій законом, невідповідності форми орендної плати, відсутність істотних умов договору, не проведення реєстрації оренди виконавчим комітетом сільської ради, а також те, що у вказаному договорі був сфальсифікований номер державного акту на землю не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не дають підстав вважати зазначений договір нікчемним, а оскільки вимоги про застосування реституції є похідними від встановлення нікчемності правочину у їх задоволенні теж відмовлено.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

22 червня 2009 року між ОСОБА_1 та приватним підприємцем ОСОБА_2 був укладений договір оренди земельної ділянки, площею 3,1767 га, який був зареєстрований у Михайлівському відділенні Запорізької філії ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13.07.2009 року за № 45.

Відповідно до відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі», діючої на момент укладення спірного договору істотними умовами договору оренди землі є об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки; строк дії договору; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Згідно змісту договору оренди землі, укладеного 22.06.2009 року між ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_2 , він відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 4, 7, 8, 10 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст. 219; ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Цивільний Кодекс України виділяє такі види нікчемних правочинів:

1) вчинений з порушенням обов`язкової письмової та нотаріальної форми (ст. 218, 219, 220);

2) вчинений малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності (ст. 221);

3) вчинений у випадках, передбачених законом, без дозволу органу опіки та піклування (ст. 224);

4) вчинений недієздатною фізичною особою (ст. 226);

5) правочин, що порушує публічний порядок (ст. 228);

6) удаваний правочин (ст. 235).

Як вірно вказав суд першої інстанції, посилання позивача на визнання договору нікчемним в порядку ст. 228 ЦК України не ґрунтується на законі, оскільки статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, такі правочини характеризуються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси. Позивачем не доведено, чим саме договір оренди землі порушує саме публічний порядок, посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Посилання позивача на відсутність його волевиявлення при укладенні договору та не відповідність змісту договору його внутрішній волі спростовується обставинами, встановленими судовими рішеннями, а саме рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 19 січня 2012 року, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди землі недійсним та зобов`язання ОСОБА_2 повернути земельні ділянки відмовлено з тих підстав, що згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи, підписи в договорі оренди землі, укладеному 22.06.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконані саме ОСОБА_6 , окрім того підписи на акті визначення в натурі меж земельної ділянки та передачі на зберігання межових знаків також виконані позивачем та рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2017 року, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділу у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про розірвання договору оренди земельної ділянки, з підстав не сплати орендної плати, було відмовлено та встановлено, що гр. ОСОБА_6 на виконання умов договору оренди землі б/н від 22.06.2009 року отримав орендну плату за 50 років в сумі 56048 грн. з розрахунку 1120 грн. за кожний рік. Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року та Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (згідно Єдиного державного реєстру судових рішень) від 02.10.2019 року рішення набрало законної сили.

Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Згідно ст. 14 ЗУ «Про оренду землі», діючого на момент укладення договору: договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Невідповідності вимогам чинного законодавства, діючого при укладенні та реєстрації оспорюваного договору оренди земельної ділянки не вбачається.

За таких обставин, підстави вважати нікчемним договір оренди земельної ділянки, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 22.06.2009 року відсутні, а оскільки позовні вимоги щодо повернення земельної ділянки є похідними, у їх задоволені обґрунтовано відмовлено.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду від 30 березня 2020 року не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції від 17 квітня 2020 року у цій справі та обставини в межах доводів апеляційної скарги в цій частині і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга в частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанції від 17 квітня 2020 року підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи вимоги заяви про стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені витрати є доведеними співмірними із ціною позову, складністю справи та виконаними адвокатом послугами.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного погоджується частково.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - покладаються на позивача.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3, 4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердженням понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу надано: Договір про надання правничої допомоги від 16.04.2018 року, Додаткову угоду № 1 від 20.04.2018 року до Договору про надання правничої допомоги б/н від 16.04.2018 у справі № 321/245/18; Рекомендації щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, затверджені Рішенням Ради адвокатів Харківської області № 17 від 21.03.2018 року; Акт приймання-передачі наданих послуг згідно Договору "Про надання правничої допомоги" до б/н від 16.04.2018 у справі № 321/245/18 від 31 березня 2020 року; Квитанцію до прибуткового касового ордеру N 16/04-18 від 31 березня 2020 року.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Враховуючи підстави викладені в заяві про ухвалення додаткового рішення та надані докази, відповідачем доведені обставини з яким процесуальне законодавство пов`язує відшкодування витрат на правову допомогу.

Між тим, враховуючи конкретні обставини справи (позивач отримав орендну плату за 50 років в сумі 56048 грн., при цьому за додатковим рішенням у цій справі повинен сплатити іншій стороні за послуги адвоката 21712,50 грн.), ціну позову та співмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе зменшити розмір цих витрат з 21712,50 грн. до 1500,00 грн.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Позиніча Олександра Володимировича задовольнити частково.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Додаткове рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2020 року у цій справі змінити, зменшивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з 21712,50 грн. до 1500,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 15 липня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков