ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/331/20 Справа № 208/7185/18 Суддя у 1-й інстанції - Нельге Д.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Південний відділ державної виконавчої служби м. Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року позивач звернулася до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 13.07.2018р., починаючи з 25.02.2018р. припинено стягнення аліментів, що стягувались з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 на утримання сина, ОСОБА_3 . Разом з цим, у період з лютого 2018р. по квітень 2018р. із заробітної плати позивача було утримано на користь відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання сина у розмірі 2139,73 грн. Оскільки вказані кошти отримані відповідачем безпідставно, позивач, на підставі ст.ст.1212, 1215 ЦК України, просила суд стягнути з відповідача вказані кошти.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

З таким рішенням суду ОСОБА_1 не погодилася та подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 13.07.2018р. припинено стягнення аліментів, що стягувались з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 на утримання сина, ОСОБА_3 , починаючи з 25.02.2018р.

Постановою державного виконавця Південного відділу державної виконавчої служби м. Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 18.10.2018р. закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/208/390/16, виданого 04.03.2016р. Заводським районним судом м. Дніпродзержинська на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 - позивача по даній цивільній справі, на користь ОСОБА_2 - відповідача по даній цивільній справі, аліментів на утримання сина, ОСОБА_3 .

Згідно Звіту ТОВ «Монозол» при здійснені відрахування та виплати, у період з лютого 2018р. по квітень 2018р. із заробітної плати позивача ОСОБА_1 утримано та відраховано на адресу відповідача аліменти на утримання сина на загальну суму 2139,73 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача безпідставно набутого майна, суд першої інстанції посилався на те, що грошові кошти у розмірі 2139,73 грн. є аліментами, та, відповідно до ст.1215 ЦК України, не підлягають поверненню, оскільки є відсутньою розрахункова помилка при нарахуванні аліментів, та є відсутньою недобросовісність з боку набувача.

Крім того, суд зазначає, що оскільки рішення суду про припинення стягнення аліментів на користь відповідача було ухвалено судом 13.07.2018р., тобто після фактичного отримання відповідачем вказаних коштів у період з лютого 2018р. по квітень 2018р., а тому дії відповідача, пов`язані із отриманням вказаних коштів, не свідчать про зловживання та недобросовісність останнього.

Водночас, відмовляючи у задоволенні вищевказаних позовних вимог, суд, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, приймаючи до уваги те, що, позивачем не сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., дійшов висновку про те, що, судовий збір у розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з позивача; а позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 800,00 грн. - задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не звернув належну увагу на те, що в період з 25.02.2018 року син ОСОБА_3 покинув сім`ю відповідача та прийняв рішення проживати разом з позивачем. Апелянт вважає, що, починаючи з 25.02.2019 року, відповідач втратив право на отримання аліментів на утримання неповнолітнього сина відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, проте відповідач продовжував їх отримувати та витрачати вказані кошти виключно на себе та у власних цілях, так як дитина вже не проживала разом з ним однією сім`єю. Апелянт зазначає, що відповідач, незважаючи на вказані обставини, не повідомив про це державного виконавця та продовжував отримувати від позивача аліменти, а тому такі дії можна кваліфікувати лише як недобросовістні та вказують на зловживання правом на аліменти. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково застосував положення ст. 1215 ЦК України до спірних правовідносин.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими проведено виплату, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно не підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Встановивши, що грошові кошти, набуті відповідачем у розмірі 2139,73 грн., є аліментами, виплата яких здійснена за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату, та за відсутності недобросовісності з боку відповідача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у стягненні з відповідача грошових коштів.

Крім того, посилання апелянта на проживання з нею дитини та не повідомлення про це державного виконавця не має ніякого правового значення для стягнення коштів з відповідача.

Також, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що відповідач, отримавши кошти, витрачав їх виключно на себе та у власних цілях, так як дитина вже не проживала разом з ним однією сім`єю. Такі доводи апелянта є необгрунтованими та безпідставними, оскільки належними доказами не підтвердженні.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова