№ 207/3492/18
№ 2/207/58/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Погребняк Т.Ю.

при секретарі Білецькій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Товарна біржа "Дніпродзержинська", Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю, Управління містобудування та архітектури міської ради, про визнання свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна та договорів купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна недійсними, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, скасування державної реєстрації правочинів та припинення права власності,

ВСТАНОВИВ:

04 жовтня 2018 року позивач - Кам`янська міська рада Дніпропетровської області звернувся в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсними свідоцтва про право власності нерухомого майна, договорів купівлі продажу цього майна та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Протягом судового розгляду справи, після закриття підготовчого судового засідання ухвалою суду від 12.02.2020 року, 15.06.2020 року представником позивача подано заяву, згідно якої позивачем змінено предмет позову, згідно зазначеної заяви позивач просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності об`єкту нерухомого майна - торговий павільйон, загальною площею 33, 3 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ), зареєстрованого в БТІ м. Дніпродзержинська в реєстровій книзі № 4 за реєстровим № 93, застосувати наслідки визнання свідоцтва недійсним та припинити цим рішенням право власності на об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон, загальною площею 33, 3 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ), зареєстрованого в БТІ м. Дніпродзержинська. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11.12.2002 року № 12/17 об`єкту нерухомого майна - торговий павільйон, загальною площею 33, 3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виданий Товарною біржею «Дніпродзержинська» та зареєстрований в БТІ м. Дніпродзержинська від 11.12.2002 року в реєстровій книзі № 4 за реєстровим № 93 (зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 26408060, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 104), застосувати наслідки недійсності, а саме: скасувати державну реєстрацію та припинити право власності на об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон, загальною площею 33,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ). Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 11 червня 2018 року, загальною площею 33,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Яловою О.М. за реєстраційним № 984, що зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 26549500, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 104 та застосувати наслідки недійсності, а саме: скасувати державну реєстрацію та припинити право власності на об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон, загальною площею 33,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ). Звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ) загальною площею 33,3 кв.м, повернути її до земель Кам`янської міської ради (Дніпропетровська обл., м. Кам`янське, м-н Петра Калнишевського, 2, ідентифікаційний код 24604168) з приведенням її у придатний для використання стан, шляхом знесення (демонтажу) торгового павільйону.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11 грудня 2002 року №12/17, укладеного на Товарній біржі «Дніпродзержинська» між ОСОБА_1 об`єкту нерухомого майна - торгового павільйона, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 33,3 кв.м, зареєстрованого в БТІ м.Дніпродзержинська в реєстровій книзі №4 за реєстровим №93, що підтверджується відповідним штампом. Право власності на вищезазначений об`єкт зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 26460860, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 104. Вищезазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна, виданий Товарною біржею «Дніпродзержинська», не був нотаріально посвідчений.

11 грудня 2002 року ОСОБА_2 став власником об`єкту нерухомого майна - торгового павільйона, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), загальною площею 33,3 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виданого Товарною біржею «Дніпродзержинська» та зареєстрованого в БТІ м.Дніпродзержинська в реєстровій книзі №4 за реєстровим №93.

Вищезазначений об`єкт нерухомого майна належить продавцю - ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 05.08.1999 року та зареєстрованого в БТІ м.Дніпродзержинська в реєстровій книзі №4 за реєстровим №93.

Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради було зроблено запит до КП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» щодо проведення реєстраційних дій стосовно об`єкту нерухомого майна - торгового павільйона, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), на підставі свідоцтва про право власності (зареєстрованого в БТІ м.Дніпродзержинська реєстровій книзі №4 за реєстровим №93). Але до теперішнього часу інформацію щодо вищезазначеного об`єкту не отримано.

У 1999 році за адресою: АДРЕСА_1 ), було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно та зареєстровано в БТІ.

Відповідно до Положення про департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, затвердженого рішенням міської ради від 22.06.2018 №1127-25/УН, департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради готує та видає дублікати свідоцтв про право власності фізичним та юридичним особам на об`єкти нерухомого майна. Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради є правонаступником органів місцевого самоврядування Камянської (Дніпродзержинської) міської ради, до повноважень яких відносилось здійснення оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтв про право власності, а саме фонду комунального майна. Відповідно до Інформації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради, свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), загальною площею 33,3 кв.м, не оформлювались та не видавались.

Таким чином, свідоцтво про право власності на вищезазначений об`єкт видано не уповноваженим на це органом, що є порушенням чинного законодавства та призвело до ряду неправомірних дій з боку відповідачів в частині відчуження нерухомого майна та не спричинило виникнення права власності на спірний об`єкт нерухомості.

21 вересня 2018 року фахівцями відділу земельних відносин та самоврядного контролю департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради було проведено обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ). У результаті обстеження встановлено: на підставі рішення міської ради від 28.01.2010 №879-46/V гр. ОСОБА_2 надана в користування земельна ділянка площею 0.0032 га за адресою: в АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:034:0046), для розміщення торгівельного павільйону та укладено договір оренди земельної ділянки від 01.08.2013 №12777 строком до 28.01.2015. Згідно з договором купівлі-продажу від 11.06.2018 гр. ОСОБА_2 , продав торговий павільйон площею 33,3 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , громадянину ОСОБА_3 . Зазначений павільйон належав ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного Товарною біржею «Дніпродзержинська» від 11.12.2002 року №12/17, який зареєстровано ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 12.12.2002 в книзі №4 за реєстровим №93.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 01.08.2018 №132877624, право власності на нерухоме майно - торговий павільйон площею 33,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.06.2018 №984, виданий приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу.

Фактично, на момент візуального обстеження, на земельній ділянці орієнтовною площею 0,0051 га за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з план-схемою земельної ділянки, розташовано торговий павільйон, в якому здійснюється комерційна діяльність, навіс розміром 4,9м*2,0м, а також прибудова з цегли розміром 1,8м*3,7м.

Таким чином, об`єкт, розташований на земельній ділянці відповідно до договору оренди земельної ділянки від 01.08.2013 №12777 є фактично тим самим об`єктом, право власності на який перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу від 11.06.2018 №984.

Зазначені вище навіс та прибудова виходять за межі земельної ділянки площею 0.0032 га, наданої в користування на підставі рішення від 28.01.2010 №879-46/V, що використовується за договором оренди земельної ділянки від 01.08.2013 №12777.

Документи на користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 на момент обстеження не оформлені, що не відповідає вимогам ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

Крім того, ОСОБА_3 звертався із заявою №29178 від 06.07.2018 про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 11.12.2002 року та від 11.06.2018 року є фактично тим самим об`єктом.

Таким чином, саме 21 вересня 2018 року Кам`янській міській раді стало відомо про порушення прав територіальної громади в особі Кам`янської міської ради.

Під час обстеження 21 вересня 2018 року документів на вищезазначений об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - не існувало. Так документи на нього були відсутні, споруда значилась за адресою: АДРЕСА_1 , але на сьогодні з`явилися сумнівні правовстановлюючі документи на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі набули право власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості незаконно та не мали права його відчужувати. За інформацією управління державного архітектурно - будівельного контролю документи, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт по об`єкту нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) не видавались, в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт не приймався, за вищевказаною адресою проектна документація на проведення будівельних робіт не погоджувалась та до містобудівного кадастру не вносилась.

Таким чином, позивач вважає, що сторони по договору набули право власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості незаконно та не мали право його відчужувати. Кам`янська міська рада не надавала вищезазначеним відповідачам земельну ділянку у власність чи користування, питання відведення даної земельної ділянки для проектування, будівництва або реконструкції нежитлових будівель на пленарних засіданнях сесії ради відповідно до законодавства не вирішувалось. Тобто, будівництво нежитлової будівлі здійснено відповідачем на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, що безумовно свідчить про самочинність такої забудови. За таких обставин, визнання та підтвердження державою факту набуття особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є неприпустимим, адже прямо суперечить положенням законодавства та порушує права Кам`янської міської ради.

Таким чином, об`єкт нерухомості, збудований на земельній ділянці, що не була належним чином відведена відповідачам для цієї мети, а також без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, без введення в експлуатацію спірного об`єкту нерухомості, а тому в силу частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України право власності у відповідача або інших осіб не виникало.

Оскільки самочинну забудову здійснено на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети та щодо якої замовник будівництва не мав жодного речового права, застосування інших способів захисту, зокрема, зобовязання провести перебудову обєкта, не відновить порушеного права територіальної громади на доступ до забудованої земельної ділянки, у звязку із чим така ділянка залишиться вилученою із комунальної власності. Такий спосіб судового захисту спрямований на припинення порушення прав осіб, які є власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких здійснено самочинне будівництво, а також відновлює становище, яке існувало до здійснення протиправної забудови.

Від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначив, що 11.06.2018 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно зазначеного договору ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 у приватну особисту власність торговий павільйон, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Об`єкт, що відчужувався за договором належав продавцю на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного Товарною біржею «Дніпродзержинська» від 11.12.2002 року за реєстровим №12/17 та зареєстрованого Обласним комунальним підприємством «Дніпродзсржинське бюро технічної інвентаризації» від 12.12.2002 року в реєстрову книгу № 4 за реєстровим № 393. Право власності на вказаний об`єкт зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 26460860, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 104, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 1.26354540, виданого 05.06.2018 року державним реєстратором.

Договір купівлі-продажу укладено відповідно до чинного законодавства, позивачем не вказано, які саме права і інтереси порушені укладеним договором, як вони можуть бути відновлені і що позивач в результаті отримає.

Згідно з додатками до позовної заяви, на підставі рішення міської ради попередньому власнику ОСОБА_2 надавалась в користування земельна ділянка, на якій розташований спірний об`єкт, для розміщення торгівельного павільйону на підставі договору, він сплачував орендну плату і жодних питань до нього не виникало. На даний час ОСОБА_3 сплачує кожен місяць орендну плату за користування земельною ділянкою, така плата приймається у нього без заперечень, отже вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки є безпідставною.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав позовні вимоги в повному обсязі; зазначив, що відповідачка ОСОБА_5 у суді сказала, що не укладала оспорюваний договір; міська рада дійсно в період з 2010 року по 2015 рік укладала договори оренди земельної ділянки під оспорюваним об`єктом з ОСОБА_2 , потім його не продовжила; споруда не введена в експлуатацію, дозволу на будівництво не було; ділянку вважає захопленою самовільно; свідоцтво про право власності не видавалось, тому його слід визнати недійсним; перенесення спірної будівлі є неможливим, тому підтримує вимогу щодо звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки; просить стягнути звідповідачів судові витрати.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Поршик М.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, відзив на позов підтримав, просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки особа, котра з`явилась за викликом суду з адреси, яку зазначено позивачем у позові ОСОБА_1 не є належним відповідачем, так як її анкетні дані не співпадають з вказаними у позові та договорі; між позивачем та ОСОБА_2 відповідно до рішення міської ради був укладений договір від 01.08.2013 року оренди земельної ділянки в АДРЕСА_1 для розміщення торгівельного павільйону, за цим договором багато років сплачувались платежі за оренду, таким чином позивач у повному обсязі був поінформований про наявність спірного об`єкту на вказаній земельній ділянці, жодним чином не оспорював правові підстави його набуття, користуваня земельною ділянкою тощо, а потім у 2018 рокі звернувся з даним позовом до суду, тому вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності і у позові просить відмовити. Крім того, заявлення вимог про визнання свідоцтва про право власності недійсним за умов, що таке свідоцтво не видавалось, вважає неналежним способом захисту своїх прав позивачем. Зазначив, що його довіритель є добросовісним набувачем, придбав майно за нотаріально посвідченим договором, вважає, що підстави для визнання його недійсним відсутні та не доведені позивачем у суді.

Представник третьої особи - Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради Жуков В.С. в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Допитана у суді у якості відповідача гр-ка ОСОБА_6 , пояснила, що не є ОСОБА_1 , не змінювала ніколи власних анкетних даних, вважає, що до даного позову жодного відношення не має; до суду нею подана письмова заява, в якій вона зазначила, що не є належним відповідачем у справі, вона не є ОСОБА_1 , об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ніколи їй не належав, жодних договорів щодо зазначеного об`єкту нею не укладалося. Просить розглянути справу без її участі.

Відповідно до довідок адресно-довідкового бюро гр-ка ОСОБА_1 зареєстрованою або знятою з реєстрації по Дніпропетровській області не значиться (арк.с.64, 65).

Відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_1 до суду не з`явилися, належним чином повідомлені про день та час слухання справи, заяв та клопотань не подавали.

Представник третьої особи - начальник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Я.О. Піхаленко в направленій до суду письмовій заяві зазначив, що підтримує позовну заяву в повному обсязі.

Представники третіх осіб - Товарна біржа "Дніпродзержинська", Управління містобудування та архітектури міської ради до суду не з`явились, заяв та клопотань не надходило, належним чином повідомлялись судом про день та час судового розгляду.

Судом за клопотанням позивача забезпечно позов шляхом заборони вчинення реєстраційних дій щодо спірного об`єкту; витребовано інформацію бюро технічної інвентаризації щодо реєстрації права власності на спірний об`єкт (інформацію надано); зобов`язано товарну біржу Дніпродзержинська надати всі наявні документи щодо реєстрації оспорюваного договору (ухвалу не виконано, повернуто суду відділенням поштового звязку через неможливість вручення за закінченням терміну зберігання).

Суд, взявши до уваги позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, відповідно до договору купівлі-продажу від 11 грудня 2002 року №12/17, укладеного на Товарній біржі «Дніпродзержинська» між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_2 став власником об`єкту нерухомого майна - торгового павільйона, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), загальною площею 33,3 кв.м, договір зареєстровано в БТІ м.Дніпродзержинська в реєстровій книзі №4 за реєстровим № 93. До позову позивачем додано у якості доказу копію вказаного договору (арк.с.18).

Згідно інформаційної довідки № 132877624 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна (арк.с. 14) об`єкт нерухомого майна торговий павільйон за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 33,3 кв.м., належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Яловою О.М., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (арк.с. 19-20).

ОСОБА_3 звертався із заявою №29178 від 06.07.2018 про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (арк.с.22). Таким чином, об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 11.12.2002 року та від 11.06.2018 року є фактично тим самим об`єктом.

21 вересня 2018 року фахівцями відділу земельних відносин та самоврядного контролю департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради було проведено обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ). Як зазначено позивачем, в результаті обстеження встановлено: на підставі рішення міської ради від 28.01.2010 №879-46/V гр. ОСОБА_2 надана в користування земельна ділянка площею 0.0032 га за адресою: в АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:034:0046), для розміщення торгівельного павільйону та укладено договір оренди земельної ділянки від 01.08.2013 №12777 строком до 28.01.2015. Згідно з договором купівлі-продажу від 11.06.2018 гр. ОСОБА_2 , продав торговий павільйон площею 33,3 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , громадянину ОСОБА_3 . Зазначений павільйон належав ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного Товарною біржею «Дніпродзержинська» від 11.12.2002 року №12/17, який зареєстровано ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 12.12.2002 в книзі №4 за реєстровим №93 (арк.с. 16). Фактично, на момент візуального обстеження, на земельній ділянці орієнтовною площею 0,0051 га за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з план-схемою земельної ділянки, розташовано торговий павільйон, в якому здійснюється комерційна діяльність, навіс розміром 4,9м*2,0м, а також прибудова з цегли розміром 1,8м*3,7м.

Таким чином, об`єкт, розташований на земельній ділянці відповідно до договору оренди земельної ділянки від 01.08.2013 №12777 є фактично тим самим об`єктом, право власності на який перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу від 11.06.2018 №984.

Зазначені вище навіс та прибудова за твердженням позивача виходять за межі земельної ділянки площею 0.0032 га, наданої в користування на підставі рішення від 28.01.2010 №879-46/V, що використовується за договором оренди земельної ділянки від 01.08.2013 №12777. Під час обстеження 21 вересня 2018 року документів на вищезазначений об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - не існувало. Так документи на нього були відсутні, споруда значилась за адресою: АДРЕСА_1 , але у позивача з`явилися сумнівні правовстановлюючі документи на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно до ст. 257, ч.1 ст. 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до вказаного акту обстеження (арк.с. 16-17) на підставі рішення міської ради від 28.01.2010 № 879-46/V гр. ОСОБА_2 була надана в користування земельна ділянка площею 0.0032 га за адресою: в АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:034:0046), для розміщення торгівельного павільйону та укладено договір оренди земельної ділянки від 01.08.2013 №12777 строком до 28.01.2015. Представником позивача у суді визнано обставини надання ділянки у користування, укладання договорів оренди ділянки та отримання орендної плати за договором, який укладався з ОСОБА_2 .

Таким чином суд приходить до висновку, що при ухваленні рішення у 2010 році про надання земельної ділянки у користування саме для розміщення торгівельного павільйону позивач був обізнаний про наявність такого об`єкту, його цільове призначення та не оспорював правових підстав виникнення права власності на цей об`єкт, як і правомірності використання земельної ділянки.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено без поважних причин строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, тому вважає необхідним вважає відмовити у задоволенні позову в частині звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки з підстав пропуску строку позовної давності.

Стосовно позовних вимог про визнання оспорюваних позивачем договорів недійсними, визнання свідоцтва про право власності недійсним, суд вважає необхідним відмовити у позові з інших підстав, оскільки згідно п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Так, згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд приймає до уваги, що оспорюваний договір від 11.12.2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений на товарній біржі згідно змісту наданої позивачем копії цього договору за понад 15 років до дати звернення позивача з даним позовом, вказана копія цього договору має на зворотньому боці відмітку про реєстраційний напис щодо реєстрації права власності, котре здійсновалось на той час бюро технічної інвентаризації. У той же час за інформацією Дніпродзержинського бюро технічної інвентаризації, витребуваною судом, реєстрація права власності на підставі цього договору відсутня. Представником позивача при цьому не надано суду юридичних доказів підроблення або фальсифікації вказаного договору (даних щодо порушення кримінального провадження та наявності судового рішення), громадянка ОСОБА_6 , котра з`явилась до суду і надала пояснення щодо непричетності до оспорюваного договору, не є стороною договору та належним відповідачем у справі і її покази жодного доказового значення на думку суду не мають. Факт невідповідності розмірів споруд спірного об`єкту (згідно позову - навіс та прибудова виходять за межі земельної ділянки площею 0.0032 га, наданої в користування на підставі рішення від 28.01.2010 №879-46/V, що використовується за договором оренди земельної ділянки від 01.08.2013 №12777) не підтверджено позивачем будь-якими доказами (висновками експертиз тощо), клопотань про проведення експертних досліджень до суду не надходило, крім того, вказана обставина не є підставою для задоволення позовних вимог щодо недійсності правочинів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи або витребувані судом. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зробив висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно з частинами 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину відповідно до частин 1-3, 5 ст.203 ЦК України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За загальним правилом, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. До зазначених умов ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, зокрема, віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону. Нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційно зафіксовані нотаріусом і розглядаються як встановлені й достовірні.

У п.26 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховного Суду «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

У п.7 Постанові «Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом».

За правилами ч.ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

При зверненні до суду з даним позовом, позивачем не надано доказів того, що його права та законні інтереси були порушені спірними договорами, з урахуванням укладення з власником спірного об`єкту в подальшому договору оренди земельної ділянки та отримання орендної плати за таким договором.

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, у якій зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан.

Оскільки позивач не є стороною оспорюваного правочину, а позовна заява від 04.10.2018 року, як і заява про зміну предмету позову, подана вже після закриття підготовчого судового засідання, не містять жодної вказівки на підстави недійсності правочинів, передбачені ст. 215 ЦК України, суд вважає , що таким чином в судовому засіданні не доведено, яким чином відповідачами порушено права та інтереси позивача, тому суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання оспорюваних договорів від 11.12.2002 року та від 11.06.2018 року недійсними.

Позовні вимоги згідно п.1 позовної заяви щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності об`єкту нерухомого майна торговий павільйон, загальною площею 33, 3 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ), зареєстрованого в БТІ м. Дніпродзержинська в реєстровій книзі № 4 за реєстровим № 93, застосувати наслідки визнання свідоцтва недійсним та припинити цим рішенням право власності на об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон, загальною площею 33, 3 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ), зареєстрованого в БТІ м. Дніпродзержинська» - суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту, так як протягом судового розгляду суду не надано ані оригіналу, ані копії вказаного свідоцтва, навпаки позивач стверджує, що таке свідоцтво не видавалось, таким чином за твердженням позивача вказаний правочин взагалі не мав місце, відповідно він не може бути визнаний судом недійсним, оскільки підстави визнання правочинів недійсними визначені виключно ст. 215 ЦК України і у даному випадку не доведені, натомість законодавцем передбачено інший порядок захисту порушеного права шляхом витребування майна.

Окрім того суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про скасування записів про державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на спірне нерухоме майно виходячи з наступного.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14 звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Ппо державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.)

Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Крім того, виходячи з відсутності підстав для задоволення позовних вимог стосовно визнання правочинів недійсними, суд вважає необхідним відмовити у задоволені вимог стосовно скасування державної реєстрації правочинів та припинення права власності, викладених у заяві про зміну предмету позову.

Враховуючи викладене, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Товарна біржа "Дніпродзержинська", Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю, Управління містобудування та архітектури міської ради, про визнання свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна та договорів купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна недійсними, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, скасування державної реєстрації правочинів та припинення права власності.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. ст. 203, 215, 216, 257, 261 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 200, 259, 263 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Товарна біржа "Дніпродзержинська", Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю, Управління містобудування та архітектури міської ради, про визнання свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна та договорів купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна недійсними, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, скасування державної реєстрації правочинів та припинення права власності.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

В судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, тому зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду буде складено 04 грудня 2020 року.

Головуючий у справі Погребняк Т.Ю.