Провадження № 22-ц/802/870/20 Категорія: 68 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Ковалько О.М.,

представника позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя.

Позов обґрунтовує тим, що 24.06.1997 року між ним та ОСОБА_5 було укладено шлюб, за час якого у них народилось п`ятеро дітей: доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.01.2019 року їх шлюб було розірвано. За час подружнього життя, відповідач 27.12.2010 року отримала в дарунок від рідного брата позивача незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами (ступінь готовності 59 %), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,1755 га, кадастровий номер :01:001:1948, для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, господарських будівель та споруд. Всі документи на незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку оформлені на ОСОБА_5 . Під час спільного життя за кошти, які він заробляв в США було повністю завершено будівництво житлового будинку та добудовано господарські будівлі та споруди та території будинковолодіння, а саме: погріб з шийкою - б, літня кухня - Б-1, прибудова - б1, сарай - б2, вбиральня - г, гараж - Е-1, внаслідок чого вартість нерухомого майна істотно збільшилась. Крім того, на проведення будівництва та ремонтних робіт на території будинковолодіння позивачем було отримано позику в сумі 40000 дол. США. 19.01.2012 року відповідачу було оформлено та видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . В наступному, відповідач на підставі Свідоцтва про право власності, зареєстрував право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» в електронному реєстрі за № 30584616 від 26.01.2012 року. Разом з тим, під час сімейного життя ним з відповідачкою було придбано трактор колісний марки DONGFENG DF-244, 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та напівпричіп тракторний, марки 1ПТС-2, 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 . Дана сільськогосподарська техніка як й будинковолодіння було зареєстроване та оформлене на ОСОБА_5 . Після розірвання шлюбу до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя ні він, ні відповідач не звертались. Вони із ОСОБА_5 продовжували користуватися вищевказаним нерухомим майном, як співвласники та будь-якої згоди про порядок використання будинковолодіння та його поділу досягнуто не було. З наведеного слідує, що частки сторін у праві власності на спільне майно подружжя є рівними, тобто складають по 1/2 частині.

Просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частку в спільній сумісній власності на наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якої входить: житловий будинок А-2, погріб з шийкою - б, літня кухня - Б-1, прибудова - б1, сарай - б2, вбиральня - г, гараж - Е-1; земельну ділянку розміром 0,1755 га, кадастровий номер :01:001:1948, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; трактор колісний марки DONGFENG DF-244, 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та напівпричіп тракторний, марки 1ПТС-2, 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2020 року позов в даній справі задоволено частково.

Ухвалено визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку трактора колісного марки Dongfeng DF-244, 2014 року випуску, заводський номер НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку напівпричепа тракторного марки 1ПТС-2, 2014 року випуску, заводський номер НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_2 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції, в частині відмовлених позовних вимог, скасувати у зв`язку з неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Рішення в частині задоволених позовних вимог жодною із сторін не оскаржується, а тому апеляційним судом рішення в означувальній частині не переглядається.

Заслухавши представників позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог - до скасування з ухваленням нового судового рішення в цій частині про задоволення позову.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.06.1997 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який зареєстрований Голубинською сільською радою Свалявського р-ну Закарпатської області.

Від шлюбу у сторін народилося п`ятеро дітей ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.01.2019 року шлюб між між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 07.03.2019 року (а.с. 6-7).

З наведеного слідує, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 24.06.1997 року по 07.03.2019 року.

Як вбачається з Договору дарування незавершеного будівництвом житлового будинку, посвідченого 27.12.2010 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гаврилюк М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1308, ОСОБА_16 , як дарувальник, передав безоплатно у власність ОСОБА_5 , як обдарованій, незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Готовність незавершеного будівництвом житлового будинку А-2 складає 59 %. Біля будинку розташовані господарські та побутові будівлі та споруди: погріб з шийкою б, хлів Б-1. Земельна ділянка площею 0,1755 га, кадастровий № :01:001:1948, на якій розташований незавершений будівництвом житловий будинок А-2, та на день нотаріального посвідчення даного договору є приватною власністю дарувальника (а.с. 8-11).

Крім того, 27.12.2010 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гаврилюк М.В. було посвідчено Договір дарування земельної ділянки, який зареєстровано в реєстрі за № 1315, відповідно до якого ОСОБА_16 , як дарувальник, передав безоплатно у власність ОСОБА_5 , як обдарованій, земельну ділянку площею 0,1755 га, кадастровий № :01:001:1948, яка розташована в с. Маяки, Луцького р-ну, Волинської обл. Дана земельна ділянка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд незавершеного будівництвом житлового будинку А-2 (а.с. 12).

Отже, на підставі вказаних договорів дарування від 27.12.2010 року ОСОБА_4 набула у власність незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 59 %, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,1755 га, кадастровий № :01:001:1948, на якій знаходиться вказаний об`єкт незавершеного будівництва.

19.01.2012 року ОСОБА_5 на підставі рішення виконавчого комітету Маяківської сільської ради Луцького району Волинської області від 12.01.2012 року за № 9 було оформлено та видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . До складу вищевказаного будинковолодіння на момент видачі Свідоцтва входило: погріб з шийкою - б, літня кухня - Б-1, прибудова - 61, сарай - 62, вбиральня - г, гараж - Е-1 (а.с. 14).

Згідно з Інформацією з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка № 173289630) від 10.07.2019 року, відповідач на підставі Свідоцтва про право власності, зареєструвала своє право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» в електронному реєстрі за № 30584616 від 26.01.2012 року (а.с. 15).

Звертаючись до суду з даним позовом в частині визнання права власності на 1/2 частину будинковолодіння ОСОБА_4 посилається на ту обставину, що за час спільного життя з відповідачкою за кошти, які він заробляв в США, було повністю завершено будівництво спірного житлового будинку та добудовано господарські будівлі та споруди на території будинковолодіння, внаслідок чого вартість нерухомого майна істотно збільшилась, а тому будинковолодіння є спільною сумісною власністю та йому належить 1/2 його частина.

Майнові відносини, які виникли між подружжям урегульовано нормами СК України.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина першастатті 61 СК України).

За загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»,пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Але при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно.

Застосування вказаних норм не виключає можливості визнання права спільної сумісної власності на об`єкт права особистої приватної власності одного з подружжя з подальшим визначенням часток при поділі такої власності лише з урахуванням особистих і спільних майнових та трудових затрат кожного з подружжя.

З договору дарування, посвідченого 27.12.2010 року приватним нотаріусом Гаврилюк М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1308 вбачається, що вартість незавершеного будівництва житлового будинку (ступінь готовності 59%), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 станом на листопад 2010 року складає 241805, 00 гривень.

Згідно з довідки про вартість майна від 18.09.2019 року, виданого об`єктом оціночної діяльності ТОВ «Експертно-правовий союз», вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (ступінь готовності 100%), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 станом на вересень 2019 року становить 591600, 00 грн. Таким чином вартість спірного об`єкту нерухомості збільшився на 349795 грн.

Вартість будинковолодіння, яка визначена станом на листопад 2010 року та на вересень 2019 року ОСОБА_5 не заперечувалась та належними і допустимими доказами не спростовувалась.

Як вбачаться зі змісту п.1 Договору дарування незавершеного будівництва житлового будинку на момент укладання Договору дарування біля будинку розташовані такі господарські споруди : погріб з шийкою-б, хлів Б-1. Будь яких інших будівель та споруд на території будинковолодіння станом на 2010 рік розташовано не було.

Судом встановлено, що під час спільного подружнього життя та за спільні кошти подружжя було повністю завершено будівництво житлового будинку та побудовано господарській будівлі та споруди на території будинковлодіння, а саме: погріб з шийкою - б, літню кухню - Б-1, прибудову б1, сарай б2, вбиральню -г, гараж Е1. Наявність вказаних господарських будівель відображена в матеріалах технічної інвентаризації та витягу з реєстру на спірне нерухоме майно ( а.с 14)

Як стверджував сам позивач, та не заперечувала відповідач ОСОБА_4 перебував у США на заробітках та кошти, які він там заробляв були використанні для завершення будівельних та ремонтних робіт по спірному будинковолодінню.

З врахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що майно, яке було отримано в 2010 році ОСОБА_5 в дар станом на 2019 рік суттєво збільшилось в своїм ціні за рахунок проведених будівельних, ремонтних робіт в самому будинку, а також зведенням нових господарських будівель, які в свою чергу також суттєво впливають на вартість будинковолодіння вцілому.

Відповідач заперечуючи вимоги ОСОБА_4 , не подала жодних доказів, які б спростували твердження позивача про те, що саме за спільні кошти, спільною працю у зареєстрованому шлюбі дане будинковолодіння набуло того вигляду, тієї вартості про які зазначено у висновку суб`єкта оціночної діяльності, що наявний в матеріалах справи.

Відповідач не клопотала про проведення будівельно- технічної експертизи щодо визначення вартості об`єкту незавершеного будівництва без урахування проведених ремонтно-будівельних робіт, разом із поліпшенням та визначення різниці між ними.

Враховуючи наведене, колегія судів доходить висновку, що позивач надав докази на підтвердження того, що його внесок у добудові спірного будинку у розумінні частини першої статті 62 СК України є значним, а тому наявні підстави для визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки спірне майно за час шлюбу зазнало істотних поліпшень (перетворень), та визнання за ним 1/2 частини спірного будинковолодіння.

Спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1755 га, кадастровий № :01:001:1948, яка розташована в с. Маяки, Луцького р-ну, Волинської обл., та належить відповідачу на підставі договору дарування від 27.12.2010 року.

Якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі чи споруди між подружжям та виділу окремої частки, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівля споруди у відповідності до ст.120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.

Частиною першою ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на житловий будинок, що перебувають у власності користуванні іншої особи припиняється право власності право користування земельною ділянкою на якій розташовані ці об`єкти. До особи яка набула право власності на жилий будинок розміщеній на земельній ділянці що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Оскільки наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину будинковлодіння за адресою АДРЕСА_1 то з врахуванням приписів ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України за ним необхідно визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1755 га, кадастровий № :01:001:1948, за адресою: АДРЕСА_1 .

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.( ч. 1 ст. 5 ЦПК України)

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

З врахуванням викладеного, задоволення вимог позивача у повній мірі забезпечить права ОСОБА_4 гарантовані йому Конституцією України, з врахуванням норм права які регулюють дані правовідносини, та встановлених судом обставин, при досліджені усіх доказів.

При задоволені вимог позивача колегією суддів беруться також до уваги і твердження позовної заяви та представників позивача, щодо обставин за яких спірне будинковолодіння було придбане початково.

Зокрема, як встановлено судом з пояснень представників позивача подружжя ОСОБА_17 з 1997 року проживали в США як сім`я, де у них народилось троє дітей. Подружжя працювали та мали намір повернутися до України. За домовленістю між ними, рідний брат позивача - ОСОБА_16 за передані ними кошти придбав на своє ім`я земельну ділянку та незавершений будинок, які по приїзду подружжя на Україну подарував ОСОБА_5 . Такі пояснення відповідачем не заперечувались та не спростовувались.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оскільки рішення суду в частині відмовлених позовних вимог ухвалене з порушенням норм матеріального права та при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, то його необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2020 року в даній справі в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки розміром 0,1755 га, кадастровий номер :01:001:1948, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді