Номер провадження: 22-ц/813/6958/20
Номер справи місцевого суду: 495/1712/20
Головуючий у першій інстанції Заверюха В. О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 квітня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Володимирівської сільської ради, Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай)

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Володимирівської сільської ради та Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, у якому просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 3,8 умовних кадастрових гектарів з земель колективного сільськогосподарського підприємства «Правда» с.Володимирівка, Білгород-Дністровського району, Одеської області на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0118009 , виданого 20.09.1996 року Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією, згідно розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації від 12.09.1996 року №513/96 та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №9.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 квітня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Володимирівської сільської ради, Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай) відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 03.12.2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

03.12.2020 року до канцелярії апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява, у якій вона просить провести судове засідання у її відсутність, а її апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що в обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що згідно наявної у Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) КСГП «Правда» на ім`я позивача ОСОБА_1 зареєстровано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД №0118009, виданий 20.09.1996 року Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією, згідно розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації від 12.09.1996 року №513/96 та зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №9 на земельну частку (пай) розміром 3,8 умовних кадастрових гектарів з земель колективного сільськогосподарського підприємства «Правда» с.Володимирівка, Білгород-Дністровського району, Одеської області, що підтверджується довідкою Управління агропромислового розвитку Білгород-Дністровської районної державної адміністрації від 05.06.2019 року №201/04 (а.с.4).

У 2019 році позивач ОСОБА_1 вирішила реалізувати своє право на землю та звернулась до Володимирівської сільської ради з заявою щодо надання дозволу на розробку технічної документації по відведенню земельної ділянки, але виявилось, що оригінал вказаного сертифікату на право на земельну частку (пай) втрачений (а.с.5).

13.06.2019 року позивачем ОСОБА_1 було подано оголошення до газети «Советское Преднестровье» випуск №23 про втрату оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0118009, виданий 20.09.1996 року Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією, згідно розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації від 12.09.1996 року №513/96 та зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №9 на земельну частку (пай) розміром 3,8 умовних кадастрових гектарів з земель колективного сільськогосподарського підприємства «Правда» с.Володимирівка, Білгород-Дністровського району, Одеської області (а.с.8).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що

позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, заявлені вимоги.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Пункт 6, статті 118 ЗК передбачає, що заявник бажаючий отримати безоплатно земельну ділянку звертається до відповідного органу місцевого самоврядування (чи органу державної влади) із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки.

Орган місцевого самоврядування повинен розглянути це клопотання на сесії та винести рішення або про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу.

Судовим розглядом справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернулась до Володимирівської сільської ради з письмовою заявою щодо надання дозволу на розробку технічної документації по відведенню земельної ділянки (а.с.5).

Проте судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази щодо відмови позивачу ОСОБА_1 з боку відповідачів по справі у відведенні їй земельної ділянки на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай).

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними доказами, що її право щодо відведення земельної ділянки на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) оспорюється або не визнається відповідачами по справі та що саме через втрату сертифікату на право на земельну частку (пай) позивачу було відмовлено у відведення земельної ділянки на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Однак як вбачається зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 , вона взагалі не містить жодних нових фактів, засобів доказування чи доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а наведений лише в ній перелік норм права, не дає підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, колегія суддів погоджується з наступним.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Згідно ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до ст.5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» районні державні адміністрації в межах своїх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв).

Згідно ст.9 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Відповідно до п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Так, відповідно до Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельний пай одержали всі особи, які входили до складу КСП на момент паювання землі і яких внесено до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю.

Разом з тим, ОСОБА_1 в порушення вищенаведених норм права, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вона була членом КСГП «Правда», відсутній список пайовиків із зазначенням прізвища позивача про розпаювання, з якого вбачалося б під яким номером позивачу виділено земельну частку (пай), не надано Державного акту на право колективної власності на землю, списку членів КСГП «Правда», що додався до державного акту на право колективної власності на землю, що мали право на отримання паю, в тому числі із зазначенням прізвища позивача та підтверджень розміру земельної частки (паю) в умовних кадастрових одиницях 3,8 га., на яку просить визнати право позивач та що на даний час вказана земельна частка (пай) не зареєстрована за іншою особою на праві власності.

З урахуванням наведеного, вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином встановивши дійсні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, про відмову у задоволенні позову, оскільки він є необґрунтованим та недоведеним належними доказами.

Жодних доводів щодо незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного судового рішення апеляційна скарга не містить.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 квітня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Володимирівської сільської ради, Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай) залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11.12.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева