Справа № 296/1179/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" червня 2020 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючої - судді Маслак В.П.,

при секретарі Рабчинській Я.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Сечіна Р.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Житомирської обласної ради в особі голови Ширми Володимира Васильовича про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та просила:

- поновити строк звернення до суду з даним позовом;

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Житомирської обласної ради Ширми В.В. №653-к від 11.12.2019р., яким вона була звільнена з посади виконуючого обов`язки директора Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «Полісся» Житомирської обласної ради;

- ухвалити рішення про поновлення її на роботі виконуючої обов`язки директора Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «Полісся» Житомирської обласної ради;

- стягнути з Житомирської обласної ради на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 11.12.2019р. по день поновлення на роботі.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що розпорядженням голови Житомирської обласної ради Ширми В.В. №519-к від 17.11.2017р. вона була призначена виконуючою обов`язки директора Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «Полісся» Житомирської обласної ради з 23.11.2017р. до призначення керівника обласною радою. В подальшому, розпорядженням голови Житомирської обласної ради Ширми В.В. №653-к від 11.12.2019р. вона була звільнена з посади виконуючого обов`язки директора Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «Полісся» Житомирської обласної ради. Вказане розпорядження про звільнення, на думку позивача, є незаконним, оскільки в ньому не зазначено на підставі якої норми КЗпП України звільнено ОСОБА_1 . Згідно вказаного розпорядження підставою звільнення ОСОБА_1 є службова записка голови обласної ради Вілінчука М.О. від 18.11.2019р. Як зазначає позивач, на час її звільнення Житомирською обласною радою не було призначено директора Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «Полісся» Житомирської обласної ради. У поданій позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що нею вже подавалась до суду позовна заява з тим самим предметом та з тих самих підстав. Ухвалою суду від 20.01.2020р. позовна заява була залишена без руху, в зв`язку з несплатою судового збору та не зазначення ціни позову. В зв`язку з не усуненням недоліків позовної заяви по справі №296/272/20, ОСОБА_1 звернулась до суду з новою позовною заявою в даній справі, в зв`язку з чим просить поновити строк звернення до суду.

У відзиві на позов Житомирська обласна рада просила у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в зв`язку з безпідставністю. Підставою для звільнення позивача була службова записка заступника голови обласної ради Вілівчука М.О., якою підтверджено факти неодноразового порушення вимог керівництва обласної ради, невиконання трудових обов`язків та скаргами отримувачів послуг підприємства. Посилаючись на відсутність посади виконуючого обов`язки директора Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «Полісся» Житомирської обласної ради, відповідач зазначає про неможливість поновлення позивача на вказаній посаді. В обгрунтування неможливості стягнення заробітної плати з обласної ради за час вимушеного прогулу відповідач посилається на те, що Житомирська обласна рада не є належним відповідачем у даній справі, оскільки позивач перебувала у трудових відносинах саме з Житомирським комунальним книжково-газетним видавництвом «Полісся» Житомирської обласної ради. Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що позивач порушила процесуальні строки звернення з даним позовом до суду.

В засіданні суду представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача Сечін Р.С. проти задоволення позову заперечив, вважаючи його безпідставним.

Заслухавши думку сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Суд зазначає, що укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором.

Судом встановлено, що на підставі заяви позивача та згідно розпорядження голови Житомирської обласної ради від 17.11.2017р. №519-К ОСОБА_1 призначено виконуючою обов`язки директора Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «Полісся» Житомирської обласної ради тимчосово, з 23.11.2017р. до призначення керівника обласною радою (а.с.20).

Отже, мало місце укладення строкового трудового договору, строк якого закінчувався з моменту призначення керівника обласною радою.

На підставі розпорядження голови Житомирської обласної ради від 11.12.2019р. №653-к ОСОБА_1 звільнено з посади виконуючої обов`язки директора Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «Полісся» Житомирської обласної ради 11.12.2019р. (а.с.19).

Надавши згоду на призначення виконуючою обов`язки директора Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «Полісся» Житомирської обласної ради до призначення керівника обласною радою у встановленому законодавством порядку, позивач усвідомлювала, що вона виконуватиме такі обов`язки тимчасово до вирішення питання про призначення керівника.

Як зазначає позивач, на час її звільнення Житомирською обласною радою не було призначено директора Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «Полісся» Житомирської обласної ради, фактично не настала подія, яка була пов`язана із закінченням строкового трудового договору ( в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про протилежне).

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на ту обставину, що у розпорядженні про її звільнення з виконуючої обов`язки директора Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «Полісся» Житомирської обласної ради не зазначено, на підставі якої конкретно норми КЗпП України вона звільнена. Згідно оскарженого розпорядження підставою звільнення ОСОБА_1 є службова записка заступника голови обласної ради Вілівчука М.О. від 18.11.2019р.

Суд погоджується з доводами позивача в цій частині, виходячи з наступного.

Статтею 40 КЗпП України визначено випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Так, відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Приписами ст.41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Так, ч.1 вказаної норми врегульовано, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: 1) одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; 1-1) винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати; 2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу; 3) вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи; 4) перебування всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" у прямому підпорядкуванні у близької особи; 4-1) наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України "Про запобігання корупції". 5) припинення повноважень посадових осіб.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 визначено, зокрема, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

В розпорядженні голови Житомирської обланосї ради від 11.12.2018р. №653-к відсутні підстави звільнення ОСОБА_1 в контексті норм КЗпП України.

Також, вказано, що підставою звільнення є службова записка заступника голови обласної ради Вілівчука М.О. від 18.11.2019р.

Згідно службової записки заступника голови обласної ради М.О. Вілівчука, запропоновано звільнити ОСОБА_1 у зв`язку із систематичним неналежним виконанням трудових обов`язків, оперативного управління, неодноразовим ігноруванням листів і звернень керівництва обласної ради, скаргами отримувачів послуг підприємства, а також низьку ефективність роботи комунального закладу (а.с.60).

В обгрунтування зазначеної в службовій записці інформації заступником голови обласної ради було подано документи: лист про надання інформації, лист-клопотання, звернення, пояснення, видаткова накладна (а.с.61-65).

Проте вказані докази не підтверджую факти, наведені у службовій записці.

Враховуючи наведене, суд не може погодитись з доводами відповідача про те, що розпорядження голови обласної ради від 11.12.2019р. №653-к «Про звільнення ОСОБА_1 » прийнято у відповідності до вимог чинного трудового законодавства України.

За таких обставин, звільнення ОСОБА_1 на підставі службової записки заступника голови обласної ради Вілівчука М.О. від 18.11.2019р. є незаконним.

При цьому, суд вважає за необхідне вказати наступне.

У відповідності з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В засіданні суду позивач вказала, що розпорядження голови обласної ради від 11.12.2019р. №653-к про її звільнення вона отримала 11.12.2019р.

Отже, місячний перебіг строку звернення до суду почався 12.12.2019р. та закінчився 12.01.2020р.

Статтею 234 цього Кодексу визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Також, при вирішенні даного питання потрібно врахувати позицію Верховного Суду України, яка відображена в постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» згідно якої встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин у позові може бути відмовлено з тих підстав, коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст. 85 ЦПК України і ст. 228 КЗпП України залишається без розгляду.

Як вже зазначалось, в даній справі 07.02.2020р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також просила поновити строк звернення до суду з даним позовом.

Як на поважність причин пропуску звернення до суду представник позивача в судовому засіданні вказав на невиконання вимог ухвали суду у справі №296/272/20 (з тим самим предметом і з тих самих підстав) та повернення позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі.

Згідно автоматизованої системи документообігу суду «Д-3» судом встановлено, що 13.01.2020р. була зареєстрована позовна заява ОСОБА_1 до Житомирської обласної ради в особі голови Ширми Володимира Васильовича про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.42-46).

Ухвалою суду від 20.01.2020р. у справі №296/272/20 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, в звязку з не відповідністю вимогам ст.ст.175,177 ЦПК України (а.с.47).

На підставі поданого представником позивача ОСОБА_2 клопотання від 05.03.2020р. про повернення позовної заяви, ухвалою суду від "11" березня 2020 р. позовну заяву повернуто позивачу ( що не заперечувалось позивачем та її представником в засіданні суду).

Отже, скориставшись своїм правом на оскарження незаконного звільнення, ОСОБА_1 фактично не реалізувала його у справі №296/272/20.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку».

Тобто, стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

Верховний Суд в постанові від 29.08.2018р. по справі №202/825/16-ц зіслався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі, про те, що за змістом статті 257, частини другої статті 264, частин четвертої, п`ятої статті 267 ЦК України, частини першої статті 118, частини першої статті 122 ЦПК України перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності.

Як вже зазначалось, копію розпорядження голови обласної ради від 11.12.2019р. №653-к про звільнення ОСОБА_1 отримала 11.12.2019р., а з вказаним позовом звернулась до суду 07.02.2020 року, тобто з пропуском строку.

Доказів про поважність пропуску строку для звернення до суду позивачем не наведено.

Відтак, відсутні правові підстави для визнання поважними причини пропуску позивачем передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 91, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м.Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя В. П. Маслак