Дата документу 09.12.2020 Справа № 323/2127/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/2127/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Фісун Н.В.
Провадження №22-ц/807/3449/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Бєлки В.Ю., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, який надалі уточнили, до Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Оранта-Січ" (далі - ПАТ "СК "Оранта-Січ"), правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Оранта-Січ" (далі - ПрАТ "СК "Оранта-Січ"), ОСОБА_1 , про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Позов мотивовано тим, що 22 жовтня 2014 року ОСОБА_1 , який керував автомобілем "Мерседес-Бенс 210", державний номерний знак НОМЕР_1 , скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_5 , в результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) ОСОБА_5 помер.

Внаслідок вказаної пригоди позивачі понесли витрати, пов`язані з похованням постраждалої особи, у розмірі 28 330 грн, а також їм завдано моральну шкоду. Моральна шкода обґрунтовувалась тим, що позивачі та потерпілий є родичами та внаслідок смерті ОСОБА_5 їм завдано сильних душевних страждань, у зв`язку з чим уточнивши позовні вимоги просили стягнути з Публічного акціонерного товариства « Страхова компанія « Оранта Січ» на користь ОСОБА_2 28330 грн - витрат на організацію поховання, на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 71670 грн моральної шкоди, спричиненою смертю ОСОБА_5 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 78330 грн моральної шкоди, спричиненою смертю ОСОБА_5 .

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ "СК "Оранта-Січ" на користь позивачів по 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди кожному. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року в частині відмови у стягненні майнової шкоди скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ "СК "Оранта-Січ" на користь ОСОБА_2 14 616 грн на відшкодування майнової шкоди. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року, касаційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , адвоката Ілієнко Ірини Сергіївни задоволено частково. Рішення Оріхівського районного суду Запорзької області від 06 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року залишено без змін.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , компенсацію заподіяної моральної шкоди в сумі 25 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 компенсацію заподіяної моральної шкоди в сумі 25 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 компенсацію заподіяної моральної шкоди в сумі 25 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 2102грн. 00 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким зменшити суму компенсації заподіяної моральної шкоди до 15 000,00 грн, по 5 000,00 грн кожному з позивачів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надав належної оцінки доказам, зібраним у справі, що, на думку заявника, призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, заявник вказує, що суд першої інстанції, вирішуючи справу, не врахував, що саме груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами дорожнього руху) призвело до дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, зазначив, що відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказів, які підтверджують заподіяння позивачам моральної шкоди та розміру цієї шкоди у сумі по 25000 грн, кожному, матеріали справи не містять.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи просили змінити рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року та задовольнити позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував поведінку водія ОСОБА_1 безпосередньо після вчинення ДТП, а саме,завдавши смертельних ушкоджень потерпілому, зник з місця пригоди, не викликав швидку, не намагався надати первинної допомоги. За весь час, що минуло майже 6 років з моменту ДТП, відповідач жодного разу не вибачився, не надав жодної підтримки позиваам.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі безсумнівно зазнали моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати чоловіка та батька, однак заявлений розмір моральної шкоди є завищеним, тому, враховуючи відсутність вини відповідача, з урахуванням матеріального та сімейного стану відповідача (має на утриманні неповнолітню дитину, доказів щодо його працевлаштування суду не надано), його особи та обставин, що він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, виходячи з принципу розумності і співмірності, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь кожного з позивачів по 25 000,00 грн відшкодування моральної шкоди у зв`язку із загибеллю ОСОБА_5 .

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки такі висновки суду відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2014 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем "Мерседес-Бенс 210", державний номерний знак НОМЕР_2 , здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_5 , який у результаті отриманих травм помер. За фактом ДТП СВ Оріхівського РВ ГУМВС України в Запорізькій області винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю у діях водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України.

На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПАТ "СК "Оранта-Січ" за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 38).

Згідно з висновком судової авто-технічної експертизи від 18 листопада 2014 року № 750/14, яка проводилася у кримінальному провадженні, у діях водія автомобіля "Мерседес-Бенц", реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не вбачається невідповідності вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору могли б знаходитися у причинному зв`язку з даною пригодою. Водій ОСОБА_1 не мав технічної можливості запобігти наїзду на велосипедиста екстреним гальмуванням із зупинкою автомобіля до місця наїзду. Про це зазначено у постанові про закриття кримінального провадження (а.с. 13).

Відповідно до висновку авто-технічної експертизи від 30.07.2015 року № 5711, яку доручено експертам арківського науково-дослідного інституту судових експертиз, водій автомобіля « Мерседес Бенс 210», державний реєстраційний нмер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не мам технічної можливості запобігти наїзду на пішохода шляхом виконання вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху.

У висновку експертизи № 3960 вказано, що при судово-технологічній експертизі крові, сечі трупа ОСОБА_5 виявлено етиловий алкоголь в концентрації у крові -2,4 промилля, в сечі 3.4 промилля.

У зв`язку зі смертю потерпілого внаслідок ДТП позивачам завдано моральну шкоду, яку позивачі обґрунтовували тим, що є родичами загиблого, а отже, в результаті його смерті зазнали моральних страждань.

За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

У частині другій статті 1193 ЦК України визначено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Отже, виходячи із положень частини другої статті 1187 та частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.

У пункті 5 частини третьої постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року зазначено, що відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, враховуючи глибину та тривалість моральних страждань позивачів, яких вони зазнали внаслідок смерті чоловіка й батька, дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для відшкодування позивачам моральної шкоди, при цьому судом також врахована перебування потерпілого в нетверезому стані, нехтування правилами дорожнього руху.

Визначаючи розмір моральної шкоди позивачам по 25000 грн кожному, що відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, а відтак підстав для зменшення розміру моральної шкоди та зміни судового рішення в цій частині, колегія суддів не вбачає.

Твердження представника заявника про невстановлення судом фактичних обставин справи, ненадання оцінки дослідженим доказам і неврахування матеріалів кримінальнгої справи спростовуються змістом судового рішення, що містить і встановлені обставини, які мають правове значення з урахуванням предмета і підстав позову, і оцінку відповідних належних та допустимих доказів.

Отже, врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_1 , як особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, в результата якої наступила смерть ОСОБА_5 , незалежно від наявності його вини. За змістосм статті 1193 ЦК України груба необережність потерпілого, яка сприяла винекненню або збільшенню шкоди, може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не для відмови у відшкодуванню шкоди.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Оскільки, суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоди у розмірі по 25000 грн кожному позивачу, що відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, тому підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо задоволення позову в повномі обсязі, колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.п.б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Отже ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звільнені від сплати судового збору на підставі пункту 2 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Оскільки позиивачі в силу закону звільнені від сплати судових витрат, тому з ОСОБА_1 на користь держави підлягає відшкодуванню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1125 грн (75000х2250:150000). Отже рішення суду першої інстанції щодо вирішення питання в частині стягнення судового збору в розмірі 2102 грн підлягає зміні.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції залишається без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню лише в частині зміни судового збору, підстав для розподілу судових витрат в суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року у цій справі в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1125 грн.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 11 грудня 2020 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С.Кухар С.В. Бєлка В.Ю.