Номер провадження: 22-ц/813/2574/20
Головуючий у першій інстанції Вергопуло А. К.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Цюри Т.В., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Ткачука В.О.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 на ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11 лютого 2019 року про відмову у забезпеченні позову, постановлену під головуванням судді Вергопуло А.К., -

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Одночасно, позивач звернувся до суду з клопотанням про забезпечення позову, в якому просив винести ухвалу про забезпечення позовних вимог, шляхом накладення арешту на будь-яке майно, що належить ОСОБА_2 .

Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11 лютого 2019 року відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_3 , представник ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, прийняти нову постанову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити: накласти арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 , в тому числі на належну їй 1/5 частку у праві власності на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вона є незаконною та необгрунтованою.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_3 , представник ОСОБА_4 зазначає, що з урахуванням відсутності офіційного працевлаштування відповідача, виконати рішення суду про стягнення суми боргу буде неможливим, у зв`язку з відсутністю доходів, на які можливо буде звернути стягнення, тому існує загроза, що майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 може бути в подальшому відчужено на користь третіх осіб, що утруднить виконання рішення у випадку задоволення позову, а тому ОСОБА_3 , представник ОСОБА_6 вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню.

Відзиву до суду надано не було.

В судове засідання, призначене на 15 січня 2020 року учасники справи не з`явились, були сповіщені.

Колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності осіб, які були повідомлені про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 138241,43 грн., який складається з основного боргу - 67734,63 грн., індексу інфляції - 22390,19 грн., трьох процентів річних 5166,39 грн., процентів за користування чужими коштами 18650,22 грн., а також судові витрати по справі.

Разом з позовом, позивач подав до суду клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будь-яке майно, яке належить ОСОБА_2

Обґрунтувавши своє клопотання тим, що він має підстави побоюватись, що відповідач може розпорядитись майном, що їй належить та відчужити його на користь невідомих осіб, що ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду і унеможливить компенсацію заподіяної шкоди. Також йому відомо, що відповідач офіційно не працює.

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову, суд виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом, предметом якого є стягнення боргу за договором позики, однак заявником не зазначено жодних вагомих підстав необхідності забезпечення позову. Поведінка відповідача, небажання добровільно повертати заборгованість за договором позики, те, що відповідач офіційно не працює, не є підставою для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно останньої. Крім того, у заяві не зазначено, на яке саме майно необхідно накласти арешт, а також не надано доказів належності його відповідачу. Спроб відповідачем відчужити належне їй нерухоме майно заявником також не зазначено та не доведено.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У відповідності до ч. 1 п. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладанням арешту на майно та грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим.

Враховуючи, що ст. 150 ЦПК України є дискреційною, суд, відмовляючи у застосуванні заходів забезпечення позову, приймає до уваги наявність обставин, які виключають можливість їх застосування.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язанні з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Звертаючись до суду з клопотанням ОСОБА_4 просив винести ухвалу про забезпечення позовних вимог, шляхом накладення арешту на будь-яке майно, що належить ОСОБА_2 .

Оскільки позивачем, в порушення ст.151 ЦПК України не зазначені ризики, які б перешкоджали в подальшому виконанню судового рішення, суд на законних підставах відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , представника ОСОБА_6 про те, що з урахуванням відсутності офіційного працевлаштування відповідача, виконати рішення суду про стягнення суми боргу буде неможливим, у зв`язку з відсутністю доходів, на які можливо буде звернути стягнення, тому існує загроза, що майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 може бути в подальшому відчужено на користь третіх осіб, що утруднить виконання рішення у випадку задоволення позову, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що позивачем не були надані на підтвердження вимог заяви про забезпечення позову ризики, які б перешкоджали в подальшому виконанню судового рішення. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення, та відсутність офіційного працевлаштування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Позивачем не надано доказів на підтвердження належності майна відповідачеві, правовстановлюючі документи, відсутня оціночна вартість майна, на яке ОСОБА_4 просив накласти арешт, що унеможливлює можливість перевірки співмірності заявлених позовних вимог із заходами забезпечення позову.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 16 січня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Т.В. Цюра

______________________________________ Л.А. Гірняк