ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2391/20 Номер провадження 22-ц/814/2594/20Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

секретар: Ткаченко Т.І.

за участю: представника відповідача адв. Власенко Н.О.

представника позивача адв. Здебської О.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтава від 07 жовтня 2020 року (повний текст складено 19.10.2020 року)

у справі за позовом Приватного підприємства "Екобіз" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, третя особа - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з позовом до відповідача - Приватного підприємства «Екобіз» про захист права на знак для товарів і послуг.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 21.09.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Екобіз» про захист права на знак для товарів і послуг, залишено без розгляду у зв`язку з поданням заяви про залишення її без розгляду (т.1, а.с.93-94).

При цьому, у червні 2020 року ПП «Екобіз» подало до місцевого суду зустрічну позовну заяву, уточнену в ході судового розгляду, до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, в обґрунтування якої зазначалось, що ОСОБА_1 набуто право власності на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 » незаконно, під час існування заборон на відчуження такого знаку та після визнання Свідоцтва на знак для товарів і послуг недійсним.

Вказували, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тобто фактично між подружжям, був укладений договір, спрямований на заміну власника товарного знаку. Зауважують, що ОСОБА_2 є попереднім власником спірного свідоцтва та колишньою дружиною ОСОБА_1 , шлюб між якими розірвано в грудні 2017 року, тобто на час розгляду справи у Солом`янському районному суді м. Києва та на час передачі права власності від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ці особи були подружжям та були обізнані про існування судових рішень відносно оспорювання охороноздатності свідоцтва, а тому позивач вважає, що особи діяли недобросовісно з метою унеможливлення виконання судового рішення.

Вважають, що договір, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на спірний знак для товарів і послуг, є фіктивним та підлягає визнанню недійсним.

З урахуванням наведеного остаточно прохали визнати недійсним договір від 02.03.2015 року №01-03 про передачу права власності на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Окрім того, ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.07.2020 року клопотання представника відповідача ПП «Екобіз» Козир В.П., задоволено. Залучено до участі у розгляді справи за позовом ПП «Екобіз» до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним в якості співвідповідача ОСОБА_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2020 року позов Приватного підприємства «Екобіз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, задоволено.

Визнано недійсним договір від 02 березня 2015 року №01-03 про передачу права власності на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Приватного підприємства «Екобіз» 2102,00 грн., понесених судових витрат, по 1051,00 грн. з кожного.

У поданій апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 , посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права та недоведеність позовних вимог, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки право на звернення до суду у ПП «Екобіз» виникло з 10.01.2017 року, тобто з моменту коли відбулась публікація інформації щодо зміни власника в офіційному бюлетені, відтак, трирічний строк сплинув 10.01.2020 року, а до суду з даним позовом підприємство звернулось лише у червні 2020 року.

Зауважує, що місцевий суд в оскаржуваному рішенні безпідставно посилається на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2014 року, оскільки така належним чином не завірена

Також, апелянт вказує на безпідставність твердження позивача про фіктивність спірного правочину, оскільки такий, на думку апелянта, вчинено з метою настання реальних наслідків.

Вказує, що спірний договір від 02 березня 2015 року №01-03 про передачу права власності на знак для товарів і послуг «Бішофіт Полтавський» було укладено майже за рік до набрання законної сили рішеннямСолом`янського районного суду м. Києва від 11.05.2016 року, тобто на момент укладення спірного правочину жодних перешкод для таких дій не було.

Окрім того, зауважує, що факт перебування відповідачів у справі на час укладення оспорюваного правочину у шлюбі, жодним чином не вказує на недійсність такого правочину.

У поданому відзиві ПП «Екобіз» вказує на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення та просить залишити його в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зауважують, що позивачу лише в листопаді 2019 року стало відомо про факт того,що ОСОБА_1 є власником спірного знаку для товарів та послуг, відтак, строк позовної давності ними не пропущено.

Зазначають, що ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2014 року є належним доказом по справі, оскільки постановлена в межах провадження по справі за позовом ПП «Екобіз» до Державної служби інтелектуальної власності України, ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва України на знак для товарів та послуг. При цьому, долучення до справи копії вказаної ухвали, роздрукованої з ЄДРСР, не є порушенням, оскільки така є електронною копією за цифровим підписом судді.

Вказують, що безоплатне відчуження одним з подружжя (титульним власником) об`єкта спільної сумісної власності на користь іншого подружжя (наступного титульного власника) під час судових спорів, свідчить про те, що сторони уклали такий договір не з метою реального переходу права власності від одного суб`єкта права до іншого, а з метою уникнення відповідальності та збереження реєстрації Свідоцтва, визнаного судом недійсним.

Посилання апелянта на той факт, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11.06.2016 року на момент укладення оспорюваного правочину не існувало і воно не набрало законної сили, вважають неспроможним, оскільки це не спростовує того факту, що відчуження права власності на знак та товари та послуги за свідоцтвом України № НОМЕР_1 , було вчинено ОСОБА_2 у період чинності ухвали суду від 02.12.2014 року про заборону на вчинення таких дій.

Зауважують, що такі дії відповідачів підтверджують факт недобросовісності їх поведінки та наміру уникнути реального виконання рішення суду про визнання недійсним свідоцтва.

У судовому засіданні представник відповідача (апелянта) доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, прохала її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, відповідно до витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №1 від 25.07.2020 року, встановлено, що 04.11.1998 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (актовий запис №1820, вчинений Полтавським міським відділом реєстрації актів громадянського стану).

Також, з вказаного Витягу вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано за рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 29.08.2002 року (справа №2-3207, відповідні зміни до реєстру про розірвання шлюбу внесено лише 03.11.2017 року, т.2 а.с.41-43).

За договором №01-03 від 02.03.2015 року про передачу права власності на знак для товарів і послуг, ОСОБА_2 повністю передала ОСОБА_1 право власності на знак стосовно усього переліку товарів і послуг, зазначеного у Свідоцтві № НОМЕР_2 від 15.11.2002 року (т.1, а.с.172-173).

Установлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11.05.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.04.2017 року, позов Приватного підприємства «Екобіз» до Державної служби інтелектуальної власності України, ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Приватна багатопрофільна фірма «РАГС Регіональне агентство гуманітарного сервісу», про визнання недійсним свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 від 15.11.2002 року, задоволено.

Визнано недійсним повністю свідоцтво України № НОМЕР_2 від 15.11.2002 року на знак для товарів і послуг «Бішофіт Полтавський» з доповненнями.

Зобов`язано Державну службу інтелектуальної власності України внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг про визнання недійним повністю свідоцтва України № НОМЕР_2 від 15.11.2002 року з доповненням та здійснити про це публікацію в офіційному бюлетені Державної служби інтелектуальної власності України «Промислова власність» (т.1, а.с.109-123).

Окрім того, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2014 року по справі за позовом Приватного підприємства «Екобіз» до Державної служби інтелектуальної власності України, ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва України на знак для товарів і послуг, заяву Приватного підприємства «Екобіз» про забезпечення позову, задоволено.

Заборонено Державній службі інтелектуальної власності вносити будь-які зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо передання права власності на торговельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за свідоцтвом України № НОМЕР_2 стосовно переліку всіх класів товарів та послуг МКТП, для яких цей знак зареєстровано; вносити до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг будь-які зміни щодо свідоцтва України № НОМЕР_2 ; здійснювати публікацію будь-яких відомостей щодо свідоцтва України № НОМЕР_2 в офіційному бюлетені «Промислова власність».

Заборонено ОСОБА_4 передавати права та відмовлятися від прав на торговельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за свідоцтвом України № НОМЕР_2 повністю або частково (т.1., а.с.126, т.2, а.с.163-164).

Ухвала набрала чинності 08.12.2014 року.

Також, установлено, що до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг внесені відомості про визнання недійсним свідоцтва України № НОМЕР_2 на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 » повністю за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11.05.2016 року. Публікацію вказаних відомостей буде здійснено в офіційному бюлетені «Промислова власність» 25.08.2020 №16 ( т.2, а.с.66).

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що спірний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки був укладений між подружжям, під час дії ухвали суду про заборону Державній службі інтелектуальної власності вносити будь-які зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо передання права власності на торговельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за свідоцтвом України № НОМЕР_2 та в період оскарження в судовому порядку цього свідоцтва № НОМЕР_2 від 15.11.2002 року, що свідчить про те, що договір є фіктивним, відтак, підлягає визнанню недійсним.

Такі висновки місцевого суду в повній мірі відповідають обставинам справи і нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Зі змісту п.1 ч.2 ст.11 ЦК України вбачається, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відносини, що виникають у зв`язку з набуттям і здійсненням права власності на знаки для товарів і послуг (далі - знак) в Україні регулює Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг».

Згідно ч.3 ст.19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво або його частина, визнані недійсними, вважаються такими, що не набрали чинності від дати подання заявки.

Відповідно до ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.6 ч.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір про передачу права власності) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення будь-яких негативних наслідків для себе, виконання судового рішення чи іншої відповідальності.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення відповідальності, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 15.11.2002 року Державною службою інтелектуальної власності України був зареєстрований знак для товарів і послуг №28163 «Бішофіт Полтавський» та видано Свідоцтво на даний знак Приватній багатопрофільній фірмі «РАГС Регіональне агентство гуманітарного сервісу», а, згідно Доповнення до свідоцтва, право власності на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 передано ОСОБА_4 (т.1, а.с.12-13).

Згідно Рішення Державної служби інтелектуальної власності України від 15.01.2015р. свідоцтво України № НОМЕР_2 передано ОСОБА_4 ОСОБА_2 . Дане Рішення опубліковано в офіційному бюлетені «Промислова власність» та зареєстровано у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.02.2015 року під № НОМЕР_3 (т.1, а.с.14).

Згідно Рішення Державної служби інтелектуальної власності України від 16.12.2016р. свідоцтво України № НОМЕР_2 передано власником свідоцтва ОСОБА_2 ОСОБА_1 . Дане Рішення опубліковано в офіційному бюлетені «Промислова власність» та зареєстровано у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.01.2017 року під №20905 (т.1, а.с.15).

10 січня 2017 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Жардін Косметік» в особі директора Зезекало Світлани Вікторівни було укладено Ліцензійний договір №10/01-1 про надання виключної ліцензії на використання торговельної марки (знака для товарів та послуг), відповідно до якого Ліцензіар ( ОСОБА_1 ) надав Ліцензіату (ТОВ «Жардін Косметік» в особі директора Зезекало С.В.) на строк дії Договору за винагороду виключну ліцензію на використання Свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 від 15.11.2002 року (т.1, а.с.18-19).

З матеріалів справи вбачається, що, на час укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оспорюваного договору, останні перебували у шлюбі.

Матеріалами справи установлено та не спростовано сторонами, що на час укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оспорюваного договору про передачу права власності на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у Солом`янському районному суді м. Києва розглядалась справа за позовом ПП «Екобіз» до Державної служби інтелектуальної власності України, ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Приватна багатопрофільна фірма «РАГС Регіональне агентство гуманітарного сервісу», про визнання недійсним свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 від 15.11.2002 року.

Окрім того, як установлено, спірний договір було укладено під час дії ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2014 року, якою заборонено Державній службі інтелектуальної власності вносити будь-які зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо передання права власності на торговельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за свідоцтвом України № НОМЕР_2 стосовно переліку всіх класів товарів та послуг МКТП, для яких цей знак зареєстровано; вносити до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг будь-які зміни щодо свідоцтва України № НОМЕР_2 ; здійснювати публікацію будь-яких відомостей щодо свідоцтва України № НОМЕР_2 в офіційному бюлетені «Промислова власність» та заборонено ОСОБА_4 передавати права та відмовлятися від прав на торговельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за свідоцтвом України № НОМЕР_2 повністю або частково.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що місцевий суд в оскаржуваному рішенні безпідставно посилається на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2014 року, оскільки така належним чином не завірена, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки за запитом апеляційного суду від 02.12.2020 року, 07.12.2020 року до суду надійшла належним чином завірена копія ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2014 року, яка підтверджує наведені в оскаржуваному судовому рішенні доводи, що вказує на неспроможність доводів апелянта, зокрема, в цій частині.

Твердження апелянта про те, що факт перебування відповідачів у справі в момент укладення оспорюваного правочину у шлюбу, жодним чином не вказує на недійсність такого правочину, колегія суддів також оцінює критично, оскільки, дійсно, такий факт прямо не може вказувати на недійсність правочину, проте, з урахуванням інших обставин справи, зокрема, і наведених вище, факт перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного договору у шлюбі вказує на вчинення такого, з метою уникнення відповідальності та вчинений без дійсного, реального переходу права власності..

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі №379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження №61-835св17).

За приписом ч.3 ст.215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність із підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст.236 ЦК нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відтак, оскільки матеріалами справи достеменно установлено, що спірний правочин було укладено в період судового оскарження свідоцтва України № НОМЕР_2 від 15.11.2002 року на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та в період дії заборони (накладеної ухвалою суду від 02.12.2014 року) щодо передання права власності на торговельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за свідоцтвом України № НОМЕР_2 , та заборони Державній службі інтелектуальної власності вносити будь-які зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо передання права власності на торговельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за свідоцтвом України № НОМЕР_2 , яку, як убачається, було порушено, при цьому на момент укладення правочину від 02.03.2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що спірний договір сторони фактично уклали для уникнення виконання (утруднення виконання) майбутнього рішення суду.

Відтак, такі дії відповідачів правомірно оцінено судом першої інстанції як не добросовісні та такі, що не спрямовані на реальний перехід права власності на знак для товарів і послуг від одного добросовісного суб`єкта (відчужувача) до іншого добросовісного суб`єкта (набувача).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що договір від 02 березня 2015 року №01-03 про передачу права власності на знак для товарів і послуг «Бішофіт Полтавський» було укладено майже за рік до набрання законної сили рішеннямСолом`янського районного суду м. Києва від 11.05.2016 року, тобто на момент укладення спірного правочину жодних перешкод для таких дій не було, колегія суддів оцінює критично, оскільки такий було укладено в період розгляду справи за позовом ПП «Екобіз» до Державної служби інтелектуальної власності України, ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Приватна багатопрофільна фірма «РАГС Регіональне агентство гуманітарного сервісу», про визнання недійсним свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 від 15.11.2002 року, про що було відомо сторонам спірного правочину. Окрім того, при укладенні договору від 02 березня 2015 року №01-03 діяла заборона (накладена ухвалою суду від 02.12.2014 року) щодо передання права власності на торговельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за свідоцтвом України № НОМЕР_2 та заборона на реєстрацію таких правочинів.

Посилання апелянта на безпідставність, на його думку, твердження позивача про фіктивність спірного правочину, оскільки такий, як вказує ОСОБА_1 , вчинено з метою настання реальних наслідків, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки наявні у матеріалах справи докази та їх аналіз вказує на протилежне, що апелянтом не спростовано на підставі належних та допустимих доказів.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що, оскільки спірний правочин від 02.03.2015 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, він є фіктивним, та підлягає визнанню недійсним за вимогою сторони - ПП «Екобіз».

Окрім того, апелянт зауважує, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки право на звернення до суду у ПП «Екобіз» виникло з 10.01.2017 року, тобто з моменту, коли відбулась публікація інформації щодо зміни власника в офіційному бюлетені, відтак, трирічний строк сплинув 10.01.2020 року, а до суду з даним позовом підприємство звернулось лише у червні 2020 року.

Проте, відповідні доводи судом апеляційної інстанції до уваги також не приймається з урахуванням наступного.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України: за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України); а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Так, відповідно до роз`яснень Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, наведених у постанові від 28.05.2020 року, справа №910/13119/17, для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як убачається зі змісту постанов Верховного Суду від 26.06.2018 року та від 28.01.2020 року, справа №910/20564/16, на які містить посилання касаційна скарга, вирішуючи спори щодо визнання недійсними свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, суд касаційної інстанції виходить з того, що початок перебігу позовної давності для звернення до суду з такими позовами не може автоматично збігатися з датою публікації відомостей про реєстрацію знака для товарів і послуг.

Це право пов`язане, зокрема, з початком виникнення відповідного конфлікту на ринку щодо оспорюваного позначення, наприклад, початком використання спірного позначення на ринку».

Так, з матеріалів справи вбачається, що публікація про перехід виключних майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відбулася в офіційному виданні Державної служби інелектувальної власності «Промислова власність», офіційний бюлетень №1 Книга 2 2017 року. Відомості, вміщені у вказаному бюлетені, вважаються опублікованими 10 січня 2017 року. Доказів про обізнаність позивача з вказаним фактом в момент публікації відповідних відомостей, матеріали справи не містять.

При цьому, як установлено, про існування спірного договору від 02.03.2015 року, ПП «Екобіз» дізналося при зверненні до них, 07.11.2019 року, Полтавського обласного територіального відділення АМК України щодо надання інформації за скаргою ОСОБА_1 та ТОВ «Жардін Косметік».

Відтак, моментом виникнення спірних правовідносин, як вірно визначено судом першої інстанції, є саме дата виявлення ПП «Екобіз» конфлікту на ринку щодо використання словосполучення «Полтавський бішофіт/бішофіт Полтавський», а не дата публікації відомостей в бюлетені, тобто 07.11.2019 року. При цьому, з даним позовом до суду ПП «Екобіз» звернулось 23.06.2020 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоді із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтава від 07 жовтня 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ: Т.О. Кривчун

СУДДІ: Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак