КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2020 року місто Київ

Справа № 761/10887/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційних скарг ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Проніна Євгена Ігоровича, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, у складі судді Юзькової О.Л., від 20 серпня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, та за позовами третіх осіб з самостійними вимогами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з наведеним позовом до ОСОБА_4 . Просила позбавити ОСОБА_4 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_6 . Зазначила, що відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду від 14 вересня 2017 року позов задоволено.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подав заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Шевченківського районного суду від 18 грудня 2017 року заочне рішення Шевченківського районного суду від 14 вересня 2017 року скасовано. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та встановлення часу спілкування з малолітньою дитиною.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_6 , зобов`язати ОСОБА_1 забезпечити контакт дитини з ним шляхом доставляння дитини кожного вівторка та четверга з 15.00 до 17.00 години до Міського центру дитини Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації для проведення спільних зустрічей між ним та сином до моменту налагодження психоемоційного контакту та тісного родинного зв`язку між ним та сином, що буде підтверджене висновком (довідкою, листом) Міського центру дитини служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації. Встановити йому як батькові наступні способи спілкування з малолітнім сином ОСОБА_6 : необмежене спілкування з сином особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього спілкування між ним та сином; систематичні побачення його з сином у вихідні дні щомісяця кожні другі та четверті вихідні місяця з 11 години до 17 години суботи та з 15.00 до 19.00 години неділі, які проводити за місцем проживання дитини або в місцях культурно-розважального характеру, призначених для повноцінного відпочинку дітей в присутності матері дитини. Після налагодження психоемоційного контакту між ним та дитиною, що буде підтверджене висновком (довідкою, листом) Міського центру дитини Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації систематичні побачення його з сином щомісяця кожні другі та четверті вихідні місяця з 11.00 години суботи до 19.00 години неділі, які проводити за його місцем проживання без присутності матері дитини; після налагодження психоемоційного контакту між ним та дитиною, що буде підтверджене висновком (довідкою, листом) Міського центру дитини Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації систематичні побачення з сином у будні дні: кожного вівторка та четверга з 17.00 години до 19.00 години, які проводити без присутності матері дитини; після налагодження психоемоційного контакту між ним та дитиною, то буде підтверджене висновком (довідкою, листом) Міського центру дитини Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації, спільний відпочинок з сином в літній та зимовий період з можливістю виїзду в курортні зони в межах України та за її межами у передбаченому законом порядку, загальним строком 45 днів на рік без присутності матері дитини.

У вересні 2018 року від ОСОБА_2 до суду надійшла позовна заява третьої особи, що заявляє самостійні вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та встановлення часу спілкування з малолітньою дитиною.

Просила зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з онуком ОСОБА_6 Встановити ОСОБА_2 наступні способи спілкування зі своїм малолітнім онуком ОСОБА_6 : необмежене спілкування з онуком особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між бабою, дідом та онуком; систематичні побачення з онуком без присутності матері дитини за адресою їх постійного проживання: АДРЕСА_1 , щомісяця, кожні перші вихідні: субота та неділя (з 11.00год. суботи до 19.00 год. неділі); спільний відпочинок з онуком без присутності матері дитини в літній та зимовий періоди, під час відпустки з можливістю виїзду в курортні зони в межах України та за її межами у передбаченому законом порядку, загальним строком 15 днів на рік.

Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні з онуком ОСОБА_6 Встановити ОСОБА_3 наступні способи спілкування зі своїм малолітнім онуком ОСОБА_6 необмежене спілкування з онуком особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між бабою, дідом та онуком; систематичні побачення з онуком без присутності матері дитини за адресою їх постійного проживання: АДРЕСА_1 , щомісяця, кожні перші вихідні: субота та неділя (з 11.00 год. суботи до 19.00 год. неділі); спільний відпочинок з онуком без присутності матері дитини в літній та зимовий періоди, під час відпустки з можливістю виїзду в курортні зони в межах України та за її межами у передбаченому законом порядку, загальним строком 15 днів на рік.

У вересні 2018 року від ОСОБА_3 до суду надійшла позовна заява третьої особи, що заявляє самостійні вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та встановлення часу спілкування з малолітньою дитиною.

Просив зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні з онуком ОСОБА_6 Встановити ОСОБА_3 наступні способи спілкування зі своїм малолітнім онуком ОСОБА_6 : необмежене спілкування з онуком особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між бабою, дідом та онуком; систематичні побачення з онуком без присутності матері дитини за адресою їх постійного проживання: АДРЕСА_1 , щомісяця, кожні перші вихідні: субота та неділя (з 11.00 год. суботи до 19.00 год. неділі); спільний відпочинок з онуком без присутності матері дитини в літній та зимовий періоди, під час відпустки з можливістю виїзду в курортні зони в межах України та за її межами у передбаченому законом порядку, загальним строком 15 днів на рік.

Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з онуком ОСОБА_6 Встановити ОСОБА_2 наступні способи спілкування зі своїм малолітнім онуком ОСОБА_6 : необмежене спілкування з онуком особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між бабою, дідом та онуком; систематичні побачення з онуком без присутності матері дитини за адресою їх постійного проживання: АДРЕСА_1 , щомісяця, кожні перші вихідні: субота та неділя (з 11.00 год. суботи до 19.00 год. неділі); спільний відпочинок з онуком без присутності матері дитини в літній та зимовий періоди, під час відпустки з можливістю виїзду в курортні зони в межах України та за її межами у передбаченому законом порядку, загальним строком 15 днів на рік.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2019 року первісний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та позовів третіх осіб з самостійними вимогами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Проніна Є.І., в частині залишення без задоволення первісного позову з судовим рішенням не погодилась та подала апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення районного суду в наведеній частині та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_8 задовольнити. В іншій частині рішення залишити без змін. Вважає, що суд першої інстанції при ухвалені судового рішення порушив норми процесуального права, зробив висновки, що не відповідають обставинам справи, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та не довів обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

ОСОБА_3 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 з судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення в частині відмови у задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та постановити нове рішення яким частково змінити рішення районного суду про задоволення позову третьої особи про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Встановити ОСОБА_3 наступні способи спілкування зі своїм малолітнім онуком ОСОБА_6 : необмежене спілкування з онуком особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між бабою, дідом та онуком; систематичні побачення з онуком без присутності матері дитини за адресою їх постійного проживання: АДРЕСА_1 , щомісяця, кожні перші вихідні: субота та неділя (з 11.00 год. суботи до 19.00 год. неділі); спільний відпочинок з онуком без присутності матері дитини в літній та зимовий періоди, під час відпустки з можливістю виїзду в курортні зони в межах України та за її межами у передбаченому законом порядку, загальним строком 15 днів на рік. Вважав, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права без належної оцінки наданих сторонами доказів.

ОСОБА_2 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 з судовим рішенням не погодилась та подала апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення в частині відмови у задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та постановити нове рішення яким частково змінити рішення районного суду про задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 Встановити ОСОБА_2 наступні способи спілкування зі своїм малолітнім онуком ОСОБА_6 : необмежене спілкування з онуком особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між бабою, дідом та онуком; систематичні побачення з онуком без присутності матері дитини за адресою їх постійного проживання: АДРЕСА_1 , щомісяця, кожні перші вихідні: субота та неділя (з 11.00 год. суботи до 19.00 год. неділі); спільний відпочинок з онуком без присутності матері дитини в літній та зимовий періоди, під час відпустки з можливістю виїзду в курортні зони в межах України та за її межами у передбаченому законом порядку, загальним строком 15 днів на рік.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_3 . Просив витребувати матеріали кримінальної справи №0004002 від 29 травня 2019 року, відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 , а рішення районного суду в цій частині залишити без змін. Скасувати рішення районного суду в частині залишення без задоволення позову третьої особи ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким його позов задовольнити.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила витребувати матеріали кримінальної справи №0004002 від 29 травня 2019 року, відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 , а рішення районного суду в цій частині залишити без змін. Скасувати рішення районного суду в частині залишення без задоволення позову третьої особи ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позов задовольнити.

ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив витребувати матеріали кримінальної справи №0004002 від 29 травня 2019 року, відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 , а рішення районного суду в цій частині залишити без змін. Скасувати рішення районного суду в частині залишення без задоволення його зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким його позов задовольнити.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ОСОБА_1 просила відмовити у задоволені апеляційних скарг, а рішення районного суду в частині відмови у задоволені позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги до задоволення не підлягають.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені, як первісного так і зустрічних позовів, районний суд виходив з відсутності виключних обставин, що передбачають позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 , а також не доведеності позивачем за зустрічним позовом та третіми особами з самостійними вимогами обставин на які вони посилалися, як на підставу своїх вимог.

З цими висновками районного суду колегія суддів погоджується оскільки вони ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідають фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та матеріалами підтверджено таке.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 22 березня 2013 року по 07 квітня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася малолітня дитина ОСОБА_6 .

04 серпня 2017 року на підставі розпорядження № 506 від 27 липня 2017 року Дарницької районної в місті Києві державною адміністрацією, прізвище дитини змінено з « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на « ІНФОРМАЦІЯ_2 », про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини, видане повторно 04 серпня 2017 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 і бабусею та дідусем малолітнього ОСОБА_6 .

17 липня 2017 року Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією було затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо малолітньої дитини ОСОБА_6 . Цей висновок було зроблено на підставі пояснень матері про те, що з лютого 2014 року батько з дитино не проживає, участі у вихованні, розвитку та утриманні дитини не бере, а також довідок зі спортивного клубу «Планета спорту», амбулаторії КНП ЦПМСД «Русанівка» та з огляду на те, що ОСОБА_4 , який тричі запрошувався на засідання комісії з питань захисту прав дитини для вирішення питання про доцільність (недоцільність) позбавлення його батьківських прав.

03 березня 2018 року Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією затверджено висновок з урахуванням рекомендацій комісії з питань захисту прав дитини, а також зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_6 . На засіданні комісії було вислухано думку батька дитини, який повідомив, що він проти позбавлення його батьківських прав, хоче дбати про фізичний та духовний розвиток дитини, піклуватися про сина, бачитися з ним, брати участь у його житті. Мати, ОСОБА_1 , в свою чергу повідомила, що ОСОБА_4 не бере участі в утриманні, вихованні та розвитку дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним («Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У частині шостій статті 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Відповідно до статті 263 СК України спір щодо участі баби та діда у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 СК України.

За змістом статті 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні, побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них.

В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи спір, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційних скарг, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами та третіми особами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилаються апелянти, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовів.

Установивши, всупереч твердженням в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , що ОСОБА_4 заперечив проти позбавлення його батьківських прав, висловив бажання спілкуватися з дитиною, має намір на відновлення відносин з нею, районний суд дійшов правильного висновку, що батько не втратив родинний зв`язок з дитиною, тому застосування до нього такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого органом опіки та піклування достатньо не аргументовано, а також з огляду на те, що в матеріалах справи наявні різні за своїм змістом висновки, на думку колегії суддів, є передчасним.

Крім того, не зважаючи на доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог вказаних осіб, оскільки ними, в порушення положень ст. 12 і ст. 81 ЦПК України, не доведено перед судом факту перешкоджання ОСОБА_1 у здійсненні ними своїх прав щодо виховання онука та спілкування з ним.

Крім того, з метою задоволення вимог про усунення перешкод у спілкуванні діда та баби з онуком мають бути враховані висновки органу піки та піклування та інтереси дитини, її вік, звичний розпорядок дня, прихильність до сторін, стан здоров`я та психоемоційний стан, стан здоров`я поведінку та емоційний стан ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , їх можливість забезпечити онука належними умовами перебування, однак, не зважаючи на заперечення двох останніх у апеляційних скаргах, матеріали справиналежних і допустимих доказів необхідних для встановлення наведених обставин не містять.

Наведені у апеляційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками районного суду стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Інші доводи апеляційних скарг зводиться до помилкового тлумачення норм права, тому висновків суду не спростовують і не свідчать про порушення судом норм сімейного, цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Тому, рішення районного суду, на думку колегії суддів, слід залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - без задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Тому, керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. 375, ст. 268, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Проніна Євгена Ігоровича, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

Є.М. Суханова