Справа № 182/6023/18
Провадження № 2/0182/1015/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2020 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Рибакової В.В.

при секретарі Затуливітер Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» про поділ майна подружжя; позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

14.08.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Кредобанк», про поділ майна подружжя (а.с.2-3 том1). 09.04.2019 року ОСОБА_1 подала заяву про зміну позовних вимог (а.с.77-78 том1). В обґрунтування заявлених нею позовних вимог послалась на наступні обставини.

З 26.03.2005 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 17.05.2017 року шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу ними було придбано спільне майно. На момент їх одруження відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала цивільному чоловіку його бабусі - ОСОБА_3 . Після одруження вони переїхали у зазначену квартиру, за спільні кошти зробили ремонт і почали жити в ній. У 2011 році вони вирішили обміняти вказану квартиру, але з`ясували, що не були її власниками. Від юриста дізналися, що відповідач може отримати право власності на цю квартиру за набувальною давністю. Оскільки вони в той час проживали сім`єю цей варіант дозволяв їм отримати право власності на цю кварту і потім обміняти її на іншу. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на вказану квартиру за набувальною власністю. У судовому засіданні було з`ясовано про існування заповіту стосовно вказаної квартири на ім`я ОСОБА_4 , якій їм довелось сплатити близько 2000 доларів США за відмову від претензій на квартиру. Відповідно до рішення суду від 17.10.2011 року по справі №2-2275/11 ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

20.02.2012 року ОСОБА_2 обміняв квартиру АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , при цьому вони з доплатили 16000, 00 грн. Гроші в сумі 16000, 00 грн. їм дав її брат за умови його проживання у вказаній квартирі кілька років. Таким чином, квартира АДРЕСА_2 була придбана нею спільно з відповідачем і є спільною сумісною власністю подружжя.

06.07.2015 року вони придбали автомобіль BYD, модель F3, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 за НОМЕР_2 , 00 грн., при цьому частину грошей вони сплатили зі спільних сімейних коштів, а 84781,40 грн. вони взяли в кредит, який оформили на ОСОБА_2 та виплатили кредит до розірвання шлюбу.

Позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну позовних вимог (а.с.77,78 том1), так як предметом поділу в об`єднаному провадженні є все майно подружжя зазначене сторонами у своїх позовах, також і квартира АДРЕСА_3 в якій вона проживає разом дитиною, і остаточно просила поділити спільне з ОСОБА_2 майно наступним чином: автомобіль BYD, модель F3, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та квартиру АДРЕСА_2 залишити у власності ОСОБА_2 , а квартиру АДРЕСА_3 залишити у її власності, враховуючи інтереси їх малолітньої дитини. Також ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 понесені нею судові витрати.

Вказана позовна заява відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2018 року була передана в провадження судді Тихомирова І.В. (а.с.15 том1).

Ухвалою судді від 21.09.2018 року (суддя Тихомиров І.В.) прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» про поділ майна подружжя; розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного провадження з викликом сторін, призначено справу до розгляду (а.с.24 том1).

19.10.2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с.34-37,38-47 том1). Згідно відзиву ,відповідач просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі. Вказав, що відповідно до договору міни від 20.02.2012 року йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 , яку він набув здійснивши обмін на іншу квартиру АДРЕСА_1 , яка належала йому на підставі рішення суду від 17.10.2011 року про визнання за ним права власності на вказану квартиру за набувальною давністю. Початок його добросовісного володіння вказаної квартирою почався за шість років до укладення шлюбу з ОСОБА_1 . Вважає, що ОСОБА_1 у відповідності до ст.344 ЦК України не мала права на визнання за нею права власності на вказану квартиру за набувальною давністю. Її посилання на набуття ними як подружжя зазначеної квартири вважає безпідставними. Враховуючи, що вказана квартира належала йому особисто він здійснив її обмін на квартиру АДРЕСА_2 . Вказав, що автомобіль BYD, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 придбано за його кошти у період фактичного припинення шлюбних відносин між ними, тобто з 26.09.2014 року по 08.02.2016 року (момент залишення без розгляду справи за його позовом про розірвання шлюбу), коли вони вирішили почати шлюбні відносини знову. 26.06.2015 року, маючи відповідний штам у паспорті, він уклав Договір купівлі-продажу автомобіля. 26.06.2015 року він сплатив 79990,00 грн., а залишок 80000,00 грн. він мав сплатити впродовж 15 днів з моменту підписання договору. Оскільки таких коштів у нього не було, він 06.07.2015 року уклав договір застави з ПАТ «Кредобанк», який було виплачено рівними частинами до липня 2017 року. Вказав, що рішенням суду від 17.05.2017 року по справі №182/1480/17 встановлено, що шлюбні відносини між подружжям припинені у вересні 2016 року.

Ухвалою суду від 31.10.2018 року (суддя Тихомиров І.В.) відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с.51-53 том 1).

27.11.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (а.с.2-3 том2). В обґрунтування позову послався на наступні обставини.

З 26.03.2005 року по 17.05.2017 року він перебував у шлюбу з ОСОБА_5 . У період шлюбу, 12.04.2010 року вони за спільні гроші в сумі 49686,00 грн. придбали квартиру АДРЕСА_3 , яка була зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2010 року, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3-640. Враховуючи, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя і належить їм в рівних частках, проте мирно вирішити спір не вдається, просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Вказана позовна заява відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2017 року була передана в провадження судді Рунчевої О.В. (а.с.9 том2).

Ухвалою судді від 05.02.2018 року (суддя Рунчева О.В.) відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, призначено перше судове засідання (а.с.14,15 том2).

02.03.2018 року від ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву (а.с.22 том2), згідно якого просила закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, в 2015 році ОСОБА_2 вже звертався до суду з позовом до неї про поділ майна подружжя, яким просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 . 13.01.2016 року ОСОБА_2 надав суду заяву про відмову від позову і ухвалою суду від 08.02.2016 року (суддя Багрова А.Г.) провадження по справі було закрито.

05.04.2018 року до суду від ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив (а.с.27 том2), де викладено наступне. Підставою для звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя було ухвалення заочного рішення по справі №182/3895/14 від 26.09.2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу. 21.12.2015 року ОСОБА_6 було подано заяву про перегляд зазначеного заочного рішення, яка була задоволена і ухвалою суду від 05.01.2016 року заочне рішення було скасовано, а справа призначена до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 08.02.2016 року справа про розірвання шлюбу за заявою ОСОБА_2 була залишена без розгляду. Ухвалою суду було закрито провадження у справі про поділ майна подружжя на підставі заяви позивача, яка мотивована тим, що ОСОБА_2 намагається зберегти сім`ю, подружжя знайшли порозуміння. Тобто, після закриття провадження по справі у позивача відпали підстави щодо поділу спільного майна подружжя. Вказав, що підставою для звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя є рішення Нікопольського міськрайонного суду від 17.05.2017 року про розірвання шлюбу та неможливість вирішення питання поділу спільного майна подружжя мирним шляхом.

Від ОСОБА_6 надійшли заперечення (а.с.35-36 том2), в яких ОСОБА_6 просила закрити провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя. Вказала, що ОСОБА_2 просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , з такими вимогами вже звертався. Вважає, що відсутня правова визначеність щодо конкретних вимог позивача ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 25.05.2018 року (суддя Рунчева О.В.) закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (а.с.47-48 том2).

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.09.2018 року (а.с.78-79 том2) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено; ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.05.2018 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2018 року справу передано в провадження судді Тихомирова І.В. (а.с.83 том2).

Ухвалою Верховного суду від 28.11.2018 року (а.с.112-113 том2) клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_7 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.09.2018 року задоволено; поновлено ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.09.2018 року; відкрито касаційне провадження у даній справі.

Постановою Верховного суду від 17.01.2019 року (а.с.117-119 том2) касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_7 залишено без задоволення; постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.09.2018 року залишено без змін.

Ухвалою суду від 02.11.2018 року (суддя Тихомиров І.В.) об`єднано в одне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (справа №182/6023/18), а також позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (справа №182/6807/17) з призначенням єдиного номеру справи 182/6023/18 (а.с.56 том1).

26.11.2018 року від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 надійшов відзив на позовну заяву (а.с.61-65 том1), згідно якого просив відмовити ОСОБА_6 у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі, позовну заяву ОСОБА_2 щодо поділу спільного майна подружжя просив задовольнити в повному обсязі. Виклав обставини аналогічні відзиву, поданому 19.10.2018 року.

17.01.2019 року від ОСОБА_6 надійшла відповідь на відзив (а.с.68-69 том1), в якій вказала наступне. Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 . Вона не була зареєстрована у вказаній квартирі. За спільні сімейні кошти вони переоформили вказану квартиру на ОСОБА_2 , так як вважали що оформлюють квартиру у власність сім`ї, зробили ремонт. При обміні вказаної квартири на квартиру АДРЕСА_2 вони здійснили доплату родині Бажатарнік, хоча у договорі міни про це не зазначали, переоформлення відбувалось за кошти їх родини. З 26.03.2005 року вони з відповідачем перебували у шлюбі. У травні 2014 року у них виникли непорозуміння і він подав до суду позов про розірвання шлюбу, рішення суду вона не отримала, про нього дізналась пізніше. Весь час, незважаючи на непорозуміння, вони проживали однією сім`єю у їх спільній квартирі, вели спільне господарство і виховували сина. У червні 2015 року ними було прийнято рішення купити автомобіль, який на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано за ОСОБА_2 , так як він займався всіма формальностями, проти чого вона не заперечувала. Кошти були сплачені з їх спільного сімейного бюджету. Спірний автомобіль було придбано за спільні кошти. У цей час вона працювала, стосунки між ними нормалізувались і вони вирішили купити автомобіль та планували спільне майбутнє. Вона подала до суду заяву про перегляд заочного рішення про розірвання шлюбу, ухвалою від 05.01.2016 року заочне рішення було скасоване. Оскільки у них з відповідачем не було всієї суми для виплати за автомобіль, 06.07.2015 року відповідач уклав договір застави з ПАТ «Кредобанк», кредит по цьому договору відповідач сплачував з спільних сімейних коштів до моменту їх розлучення 17.05.2017 року.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2019 року, справу передано у провадження судді Рибакової В.В. на підставі звільнення з посади судді ОСОБА_9 рішенням Вищої ради правосуддя №1817/0/15-19 від 09.07.2019 року (а.с.83 том1).

ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилась, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 надав суду заяву про розгляд справи за його та ОСОБА_6 відсутності. Просив поділити майно таким чином: квартиру АДРЕСА_3 залишити у власності ОСОБА_6 , враховуючи те, що з нею проживає неповнолітня дитина; квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль BYD, модель F3, 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 залишити у власності ОСОБА_2 (а.с.102 том1). У судовому засіданні 13.02.2020 року ОСОБА_6 обставини викладені в позові та позовні вимоги підтримала, проти вимог ОСОБА_2 заперечувала. Вказала, що з 2005 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У 2015 році вони проживали подружжям, вели спільне господарство, за спільні кошти придбали автомобіль. Квартиру по АДРЕСА_4 також придбали разом у період шлюбу, договір міни укладали за спільні кошти, робили доплату за квартиру, але письмово про це не вказували, гроші в розмірі 16000, 00 грн. давав її брат, письмово це не оформлювали. Кредит в банку брав на машину ОСОБА_2 , він працював таксистом, тому автомобіль оформили на нього. Кредит за автомобіль сплачували за графіком, суми не пам`ятає. Просила задовольнити уточнені вимоги. У судовому засіданні 13.02.2020 року та 13.04.2020 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 обставини викладені в позові ОСОБА_6 та уточнені вимоги підтримав. Додатково вказав, що подружжя Дік компенсувало ОСОБА_4 за квартиру по АДРЕСА_5 доларів США.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити у повному обсязі (а.с.101 том1). У судовому засіданні 13.02.2020 року та 13.04.2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 обставини викладені в позові ОСОБА_2 та позовні вимоги підтримав. Вважає, що поділу підлягає тільки квартира по АДРЕСА_4 , що була набута ОСОБА_2 на підставі договору міни належить тільки ОСОБА_2 Автомобіль є власністю тільки ОСОБА_2 та поділу не підлягає. Вказав, що ОСОБА_2 сам здійснював погашення кредиту за автомобіль. Крім того, ОСОБА_2 придбав спірний автомобіль у період, коли у нього був штамп в паспорті про розірвання шлюбу з ОСОБА_6 .

Третя особа - Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.100-103 том1).

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір з сімейних правовідносин з приводу поділу майна.

26.03.2005 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с.10 том1 копія свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_3 ).

26.09.2014 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області було ухвалене заочне рішення по справі № 182/3895/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яким позовну заяву ОСОБА_2 задоволено; шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 26.03.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Нікопольського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 152, від якого є одна малолітня дитина розірвано; після розірвання шлюбу громадянину ОСОБА_2 залишено прізвище „ ОСОБА_10 , громадянці ОСОБА_5 залишено прізвище „ ОСОБА_10 (а.с.106-107 том 1).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.01.2016 року по справі № 182/3895/14-ц, провадження №2-п/0182/3/2016 (а.с.108 том 1), заяву ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.09.2014 року, ухваленому у справі № 182/3895/14-ц, провадження №2/0182/2562/2014 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку. Як вбачається з зазначеної ухвали, ОСОБА_6 суду пояснила, що шлюбні відносини з відповідачем не припинялись, вони планують другу дитину, бажають зберегти сім`ю. ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечував, суду пояснив, що вони бажають зберегти сім`ю (а.с.105 том 1).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.02.2016 року по справі № 182/3895/14-ц, провадження №2/0182/671/2016 (а.с.109 том 1), заяву ОСОБА_2 задоволено, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу залишено без розгляду.

17.05.2017 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області було ухвалене рішення по справі № 182/1480/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, яким позовну заяву ОСОБА_1 задоволено; шлюб, зареєстрований 26.03.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Нікопольського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за № 152 - розірвано; після розірвання шлюбу громадянину ОСОБА_2 залишено прізвище „ ОСОБА_10 , громадянці ОСОБА_5 залишено прізвище „ ОСОБА_10 (а.с.11 том1,а.с.8 том2). Рішення набрало законної сили 29.05.2017 року. Вказаним рішенням встановлено, що спільне проживання та шлюбні відносини подружжя припинені у вересні 2016 року.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №214369634 від 30.06.2020 року, квартира АДРЕСА_3 за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2010 року, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3-640, загальна вартість нерухомого майна 49686, 00 грн. (а.с.110-111 том1).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.10.2011 року (а.с.22 том 1) позов ОСОБА_2 до Територіальної громади Нікопольської міської ради Дніпропетровської області в особі виконкому Нікопольської міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю задоволено; визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку набувальної давності. Рішення набуло чинності 28.10.2011 року. Згідно вказаного рішення, з дня смерті ОСОБА_3 минуло більше одинадцяти років, весь цей термін позивач постійно проживав у спірній квартирі зі своєю родиною (дружина і неповнолітній син), своєчасно сплачує комунальні платежі та кожного року вкладає трудову участь і значні матеріальні затрати у поточний та капітальний ремонт квартири. Враховуючи викладене позивач просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

З наявних в матеріалах справи документів (а.с.45,46 том1,а.с.6 том2) вбачається, що ОСОБА_2 з 16.11.1999 року був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 .

20.02.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 було укладено договір міни, посвідчений державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Апальковим Є.В., зареєстровано в реєстрі за № 3-206 (а.с.7-8 том1-копія договору міни). Згідно вказаного договору міни, ОСОБА_2 здійснив міну належної йому квартири АДРЕСА_1 на належну ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_2 . Викладене підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.9 том1), Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №214369935 від 30.06.2020 року (а.с.112-113 том1).

Згідно п.2.2 вказаного Договору міни, дружина ОСОБА_2 , ОСОБА_14 надала згоду чоловіку на укладання договору міни квартири, справжність підпису на якій засвідчено державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори 17.02.2012 року за №3-197.

Згідно п.5 вказаного Договору міни, сторони домовились, що вартість обмінюваної нерухомості складає 32347 грн. та 41857 грн. відповідно.

Згідно п.6 вказаного Договору міни, цей обмін ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 здійснюють без доплати.

Як вбачається зі звіту про оцінку майна - квартири АДРЕСА_2 , виготовленого ФОП ОСОБА_15 за замовленням ОСОБА_14 , ринкова вартість вказаної квартири станом на 05.09.2018 року 99030, 00 грн. (а.с.21 том1).

26.06.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІСТ ДРІМ МОТОР» та ОСОБА_2 укладено договору купівлі-продажу №387 автомобіля BYD, модель F3, номер кузова НОМЕР_4 , 2013 року випуску, седан, білого кольору, вартістю 159990,00 грн. (а.с.38-40 том1).

Згідно Договору застави від 06.07.2015 року (а.с.4-6 том1) між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_16 , предмет застави рухоме майно автотранспорт: автомобіль BYD, модель F3, тип- легковий седан-В, 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1497, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 видане Центр ДАІ 2301 04.07.2015 року, вартість 159990 грн., заставною вартістю 111993, 00 грн., забезпечує виконання зобов`язань заставодавця та вимог заставодержателя, які виникають з Кредитного договору №6029.08.00.2329 від 06.07.2015 року, укладеного між заставодавцем та заставодержателем, а також усіх додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені у майбутньому стосовно повернення отриманої суми кредиту, невиплачених процентів, комісії, штрафів, пень та інших видів неустойки в повному обсязі. Кредит відповідно до вищевказаного кредитного договору надається затаводавцеві на наступних умовах: сума кредиту- 84781, 40 грн., строк повернення кредиту 01.07.2022 року, розмір відсоткової ставки визначається кредитним договором.

З наявних в матеріалах справи квитанцій (а.с.41,42 том1) вбачається, що від імені ОСОБА_2 здійснювалось погашення заборгованості за Кредитним договором №6029.08.00.2329.

Згідно відповіді №31/4-1245-1495 від 12.10.2018 року територіального сервісного центру №1245 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області (а.с.48 том1), автомобіль BYD, F3, білого кольору, кузов НОМЕР_4 , номерні знаки НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно довідки про доходи ОСОБА_1 , виданої ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» (а.с.70-72 том1) за період з січеня 2007 року по жовтень 2018 року загальна сума доходу ОСОБА_14 склала 524201,93 коп.

Наявні в матеріалах справи клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_8 про витребування доказів (а.с.66 том1) та клопотання представника ОСОБА_14 ОСОБА_7 про виклик свідків (а.с.74 том1) після передачі справи в провадження судді Рибакової В.В. підтримані не були та судом не розглядались.

Згідно ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ч.1,2 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч.ч.4,5 вказаної статті, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено ,що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суду мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23.09.2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суд (частина четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27.02.2019 року у справі № 464/7011/16-ц.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Верховним Судом в постанові від 07.11.2018 року у справі №405/2391/15-ц, .

Квартира АДРЕСА_3 , яка зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2010 року, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3-640, загальна вартість нерухомого майна 49686, 00 грн. (а.с.110-111 том1), була придбана в період шлюбу, що не оспорювалось в судовому засіданні, та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також суд вважає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є і квартира АДРЕСА_2 , так як аналіз змісту договору міни свідчить про те, що він укладений за згодою дружини ОСОБА_14 справжність підпису на якій засвідчено державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори 17.02.2012 року за №3-197 (п.2.2. Договору міни). Вказана квартира придбана у період шлюбу, в інтересах сім`ї. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом в постанові від 27.02.2019 року у справі №464/7011/16-ц. Суд вважає, що ОСОБА_2 не доведено обставин, що спростовують належність квартири АДРЕСА_2 , набутої в період шлюбу, до майна подружжя.

Автомобіль BYD, модель F3, 2013 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №387 від 26.06.2015 року, був придбаний ОСОБА_2 в період шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд не бере до уваги посилання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 на те, що ОСОБА_2 придбав спірний автомобіль у період, коли у нього містився штамп в паспорті про розірвання шлюбу з ОСОБА_14 , так як матеріалами справи доведено, що подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинили спільне проживання та шлюбні відносини у вересні 2016 року, що встановлено рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.05.2017 року, яке набрало законної сили 29.05.2017 року.

Неподільні речі, яким є автомобіль, не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток. В даній справі вимоги щодо виплати одному з подружжя грошової компенсації за його частку не заявлено. Автомобіль BYD, модель F3, 2013 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 не може бути реально поділений між сторонами відповідно до їх часток, тому суд вважає за можливе визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити автомобіль у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Зазначені норми процесуального права узгоджуються і з положеннями статті 20 ЦК України, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору міни від 20.02.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Апальковим Є.В., зареєстровано в реєстрі за № 3-206; квартира АДРЕСА_3 , яка зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2010 року, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3-640; автомобіль BYD, модель F3, 2013 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №387 від 26.06.2015 року, є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки було придбано у період шлюбу, а тому воно належить сторонам у рівних частках.

Суд вважає за можливе поділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 спільне сумісне майно подружжя, наступним чином: визнати за ОСОБА_2 право власності на наступне майно зі спільної сумісної власності: 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ; 1/2 частину автомобіля BYD, модель F3, 2013 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; визнати за ОСОБА_6 право власності на наступне майно зі спільної сумісної власності: 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ; 1/2 частину автомобіля BYD, модель F3, 2013 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В інших вимогах ОСОБА_14 слід відмовити.

Керуючись ст.ст.12,13,81,89,128,131,141,259,264-265,268,п.п.15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, ст.16 ЦК України, ст.ст.60,61,63,65,69-71 СК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 , адреса місця проживання: АДРЕСА_7 ; остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ), третя особа: Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» (, адреса місцезнаходження: 79026, м. Львів, вул. Сахарова, буд.78), про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Позов ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 , адреса місця проживання: АДРЕСА_7 ; остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 ) про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Поділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 спільне сумісне майно подружжя, яке складається з квартири АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору міни від 20.02.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Апальковим Є.В., зареєстровано в реєстрі за № 3-206; квартири АДРЕСА_3 , яка зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2010 року, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3-640; автомобіль BYD, модель F3, 2013 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №387 від 26.06.2015 року, наступним чином:

Визнати за ОСОБА_2 право власності на наступне майно зі спільної сумісної власності:

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ;

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ;

- 1/2 частину автомобіля BYD, модель F3, 2013 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Визнати за ОСОБА_6 право власності на наступне майно зі спільної сумісної власності:

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ;

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ;

- 1/2 частину автомобіля BYD, модель F3, 2013 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В інших вимогах ОСОБА_1 відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: В. В. Рибакова