Справа № 454/2367/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2020 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» про стягнення середнього заробітку за час затримки невиплачених грошових коштів при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить стягнути з відповідача 145 137,77грн. заборгованості по заробітній платі невиплаченій при звільненні без відрахування податків та зборів, середній заробіток за весь період затримки розрахунку та 10 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає наступне.

З 14.01.2020 року по 26.06.2020 року він знаходився у трудових відносинах з ПрАТ «Шахта Надія», що підтверджується записами у трудовій книжці серія НОМЕР_1 .

26.06.2020 року позивач був звільнений за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КзППУ, згідно наказу №126-к від 26.06.2020 року.

Вказаним наказом, була також передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Однак при звільненні із ним не було проведеного повного розрахунку та заборгованість з виплати заробітної плати становила 145 137,77грн.

Також, зазначив, що внаслідок затримки виплати заробітної плати відчував себе вкрай принижено, зазнав моральних страждань. Стверджує, що після звільнення з підприємства у нього немає можливості утримувати себе та свою смію, яка складається з дружини та неповнолітньої дитини , оскільки пенсії йому ще не призначено та не виплачується, а кошти які він заробив відповідач не виплачує, що призводить до скрутного матеріального становища та моральних страждань, які полягають у невиконанні своїх прямих батьківських обов`язків в утриманні сім`ї та дітей як в матеріальному такі в моральному плані, що приводить до постійних конфліктів у сім`ї через брак коштів на існування.

Вважає розмір моральної шкоди завданий бездіяльністю відповідача становить 10000грн.

В відзиві на позовну заяву представник ПАТ «Шахта «Надія» просить суд відмовити у позовних вимогах. Зазначає, що станом на день подання відзиву заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня.

Також, вказує, що при стягненні середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у ПрАТ «Шахта «Надія» є значна заборгованість з виплати заробітної плати перед іншими працівниками та за спожиту електроенергію.

Стягнення середнього заробітку в користь позивача може бути несправедлива стосовно роботодавця та інших працівників шахти, оскільки майновий тягар відповідних виплат унеможливлює виконання роботодавцем певних зобов`язань, зорема з виплати заробітної плати іншим працівникам.

Вважає, що вини підприємства в невчасній виплаті заробітної плати позивачу немає, тому підстави для відповідальності в розмірі середнього заробітку відсутні.

Разом з цим, зазаначає, що позивач не зазначив з чого він виходив при оцінці моральної шкоди, жодних доказів чи розрахунків, які б підтверджували розмір моральної шкоди позивачем не надано. Наявність моральної шкоди не визначена прямим наслідком несвоєчасної вплати заробітної плати. Позивач повинен довести факт спричинення моральної шкоди.

Ухвалою від 07.12.2020р. позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 145 137,77грн. залишено без розгляду.

Позивач та його представник адвокат Радик Б.А. в судове засідання не прибули, однак на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку та моральної шкоди підтримують повністю, просили задовольнити.

Представник відповідача ПрАТ «Шахта «Надія» в судове засідання не прибув.

В той же час, відповідач завчасно, був повідомлений про час та місце розгляду справи, що стверджується матеріалами справи. З огляду на зазначене, у відповідача було достатньо часу для підготовки для участі у справі.

Разом з цим, 04.12.2020р. представник відповідача надав відзив на позовну заяву.

Враховуючи характер даних правовідносин, з метою розумних строків розгляду справи та недопущення порушення прав осіб на справедливий судовий розгляд, у зв`язку з введеними в Україні карантинними заходами (тривалість яких з високою ймовірністю буде коригуватися на невизначений термін), враховуючи питання техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуацій на території України, встановлення карантину та дотримання усіх заходів «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» вважаю недоцільним відкладати розгляд даної справи та за можливим розглянути та вирішити спір за наявними матеріалами.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається із копії трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 14.01.2020 року працював з повним робочим днем на ПрАТ «Шахта «Надія» .

26.06.2020 року ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку, про що свідчить відмітка у трудовій книзі позивача.

Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, а нормами ст. 46 Конституції України передбачено право на соціальний захист, що включає право на забезпечення безробіття з незалежних від них обставин.

Відповідно до ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Натомість, як визнається сторонами у ОСОБА_1 була заборгованість з виплати заробітної плати 145 137,77грн., однак станом на 22.10.2020р. виплачена у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116цього Кодексу.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України взаємозв`язку з положеннями ст.117,237-1цьогоКодексу.

При цьому, визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст.12,81 ЦПК України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець.

Як вже зазначалось, відповідач не спростовує факт проведення розрахунку з позивачем з 26.06.2020р. (день звільнення позивача) по 22.10.2020р. при цьому його доводи в частині форс-мажорних обставин та відсутності коштів, як слідує із зазначеного вище, не може виключати його відповідальності.

Крім цього, відповідачем не надано доказів того, що ним здійснено всі залежні від нього заходи, для проведення розрахунку з позивачем, який звільнився за угодою сторін та не має інших джерел доходу, а ніж заробітна плата, згідно долучених копій відповідного свідоцтва, одружений та виховує неповнолітню дитину.

В цьому контексті, також необхідно мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах.

Враховуючи наведене, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки не провів з працівником розрахунку в день звільнення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995року №100 (далі Порядок).

Згідно зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд погоджується із наданим стороною відповідача розрахунком згідно якого заробітна плата позивача за квітень-травень 2020 року сукупно становила 62 342 грн., а ним було відпрацьовано 45 днів та середньоденна заробітна плата становить 1385,38грн. ,

Період затримки розрахунку при звільненні становив 82 робочих днів (з 26.06.2020 р. по 22.10.2020 р.).

Таким чином, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить: 1385,38грн. х 82 = 159 726, 98грн.

Суд не бере до уваги наданий позивачем розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки такий не вірно обчислений.

Таким чином, з ПрАТ «Шахта «Надія» слід стягнути в користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 113 601, 16грн.

Разом з цим, статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Суд погоджується з позивачем у тому, що непроведення розрахунку з останнім протягом тривалого часу після звільнення призвело до погіршення матеріального становища його сім`ї. Тому, суд дійшов висновку про доведення факту спричинення позивачеві відповідачем моральної шкоди.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом ураховано глибину, тривалість, характер моральних страждань позивача, настання у зв`язку з цим негативних змін у його житті, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Водночас, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Тому, суд переконаний, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди складає 1000,00 грн., які підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Питання щодо розподілу судових витрат слід вирішити у відповідності до ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 113 601 (сто тринадцять тисяч шістсот одну) грн. 16коп.

Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в дохід держави 840 (вісімсот сорок)грн. 80коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Шахта «Надія», , місце знаходження: с.Сілець Сокальського району Львівської області.

Головуючий: Л. Ю. Фарина