Постанова

Іменем України

07 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 521/15385/16-ц

провадження № 61-6158св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси,

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , Приморська районна адміністрація Одеської міської ради,

третя особа - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу міста Одесина рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2017 року у складі судді Целуха А. П. та постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.

у справі за позовом квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання недійсним ордеру та виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси(далі - КЕВ м. Одеси) звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 30 серпня 2013 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради Івановій Л. Л. видано ордер № 2236 серії ПР на службове жиле приміщення - однокімнатну квартира АДРЕСА_1 . Проте, при проведенні Головним КЕУ ЗСУ виявилось, що в обліковій квартирній справі ОСОБА_1 мають місце наступні порушення, які свідчать про надання неправдивих відомостей ОСОБА_1 та відсутності у неї статусу потребуючої поліпшення житлових умов, а відповідно відсутності права на одержання житла з державного житлового фонду, а саме: на час отримання службового житла ОСОБА_1 знаходилась у шлюбі з колишнім чоловіком, прапорщиком ОСОБА_4 , який у 1991 році отримав (в тому числі і на ОСОБА_1 ) від Міністерства оборони України чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 . При цьому, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано лише 02 квітня 2014 року, тобто через рік після надання службового житла даній особі; за результатами перевірки архівних даних встановлено, що працюючи техніком у БУ в 2003 році ОСОБА_1 була забезпечена двокімнатною службовою квартирою площею 25,5 кв. м за адресою: кв. АДРЕСА_3 ; згідно паспортних даних ОСОБА_1 в період з 2008 - 2011 роки була зареєстрована за іншим місцем постійного перебування: кв. АДРЕСА_4 ; у період з 24 жовтня 2011 року по 29 травня 2013 року ОСОБА_1 у м. Одесі зареєстрована не була. Водночас станом на 20 травня 2013 року зазначеній особі було виділено службову квартиру від Міністерства оборони України в м. Одесі за зазначеною адресою (в порушення статті 36 ЖК УРСР не перебувала на обліку потребуючих поліпшення житлових умов за місцем реєстрації). Вказані обставини свідчать про штучне погіршення житлових умов та наявність факту надання ОСОБА_1 відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, не відповідаючих дійсності.

Невиконання відповідачами обов`язку щодо звільнення службового житлового приміщення, зайнятого оманним шляхом, призводить до порушення права на житло інших громадян, які дійсно проходять військову службу у Збройних силах України та не мають житла за місцем проходження служби.

З огляду на викладене, КЕВ м. Одеси просив суд визнати недійсним ордер № 2236 серії ПР, виданий 30 серпня 2013 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_1 на службове жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 разом із малолітнім сином ОСОБА_3 із службового житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2017 року в задоволенні позову КЕВ м. Одеси відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 на законних підставах отримала службову квартиру, а у позивача відсутні підстави про визнання ордера недійсним у судовому порядку.

Постановою Одеського апеляційного суду від 28 січня 2020 року апеляційну скаргу КЕВ м. Одеси залишено без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги про штучне погіршення житлових умов та наявність факту надання ОСОБА_1 відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, не відповідаючих дійсності є необґрунтованими, оскільки у матеріалах справи наявні належні докази того, що ОСОБА_1 зверталась до позивача тільки з заявою на отримання службового житла, а не щодо поліпшення своїх житлових умов.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2020 року КЕВ м. Одеси подав касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга КЕВ м. Одеси мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги те, що при проведенні перевірки Головним КЕУ ЗСУ виявилось, що в обліковій квартирній справі ОСОБА_1 існують обставини, які свідчать про надання неправдивих відомостей ОСОБА_1 та відсутності у неї статусу потребуючої поліпшення житлових умов, а відповідно відсутності права на одержання житла і державного житлового фонду.

Судами не було досліджено в повному обсязі надані докази КЕВ м. Одеси стосовно наявності порушень під час видачі ордеру ОСОБА_1 .

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У серпні 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що доводи та вимоги у позовній заяві, апеляційній та касаційній скаргах стосуються отримання ордерної квартири, а не службової. ОСОБА_1 видавалась саме службове жиле приміщення. Житлові умови ОСОБА_1 не покращувались, права інших громадян не порушувались. Ніяких підробок документів чи відомостей про потреби в покращенні житлових умов не здійснювалось. Зазначена квартира є службовим приміщенням, стаття 59 ЖК УРСР передбачає визнання ордеру недійсним саме на просте житлове приміщення, проте вказане приміщення є службовим, оскільки воно було переведено зі статусу житлового до статусу службових, про що зазначали суди попередніх інстанцій.

Твердження позивача про те, що ОСОБА_1 надала неправдиві відомості при отриманні службового житла, про потребу в поліпшенні житлових умов не відповідає дійсності та спростовуються матеріалами справи.

Отже, ОСОБА_1 на законних підставах отримала службову квартиру та у позивача відсутні підстави про визнання ордера недійсним у судовому порядку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Малиновського районного суду м. Одеси.

31 липня 2020 року справа № 521/15385/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 знаходились у шлюбі.

У 1991 році прапорщик ОСОБА_4 від Міністерства оборони України отримав на родину у складі п`яти чоловік чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

У 1997 році шлюбні відносини між ОСОБА_1 та її колишнім чоловіком ОСОБА_4 фактично припинилися і вони стали проживати окремо.

ОСОБА_1 знялась з реєстрації з квартири АДРЕСА_2 та, у зв`язку з відсутністю житла, стала проживати у тимчасових приміщеннях, наданих Будинкоуправлінням № 1.

Крім того, на протязі більше 16 років ніякого відношення до квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_1 не мала.

10 червня 1997 року ОСОБА_1 звернулась до Будинкоуправління № 1 та профспілки з заявою про реєстрацію на отримання службового житла складом родини одна особа.

Відповідно до рішення профспілки від 02 вересня 1997 року, ОСОБА_1 була зареєстрована на отримання службового житла складом родини одна особа.

У Будинкоуправлінні № 2 Одеської КЕЧ району ОСОБА_1 працює техніком-доглядачем ІІ категорії з 01 серпня 2007 року і на час звернення до суду із позовом. При переході з Будинкоуправління № 1 у Будинкоуправління № 2 Одеської КЕЧ ОСОБА_1 не була забезпечена ніяким житлом.

Відповідно до Розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 14 грудня 2012 року до числа службових включено квартири, які розташовані в будинку АДРЕСА_5 (зокрема і квартиру НОМЕР_1

Начальник Будинкоуправління № 2 Одеської КЕЧ та голова профспілки надали начальнику КЕВ м. Одеси клопотання від 04 червня 2013 року № 171 про розподіл службової квартири за адресою: кв. АДРЕСА_1 , на користь техніка-доглядача ОСОБА_1 , складом родини одна особа.

На підставі вказаного клопотання, протоколом засідання профсоюзного комітету ДУ від 03 липня 2013 року № 2, техніку-доглядачу ОСОБА_1 була розподілена однокімнатна службова квартира, за адресою кв. АДРЕСА_1 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Згідно із пунктом 8 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою ради Міністрів УССР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», службові жилі приміщення надаються незалежно від перебування працівників на квартирному обліку, без додержання черговості та пільг, установлених для забезпечення громадян житлом.

Відповідно до пункту 9 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою ради Міністрів УССР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», для одержання службового жилого приміщення відповідний працівник подає заяву адміністрації підприємства, установи, організації.

Пункт 24 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою ради Міністрів УССР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення» встановлює порядок визнання ордеру недійсним, так, ордер на службове жиле приміщення може бути визнаний недійсним стосовно до підстав і порядку, встановлених статтею 59 Житлового кодексу УРСР.

Згідно із частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи місцевим судом, частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року, частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 10, 60 ЦПК України 2004 року та статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 на законних підставах отримала службову квартиру, а у позивача відсутні підстави про визнання ордера недійсним у судовому порядку, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 надала неправдиві відомості при отримані службового житла, про потребу в поліпшенні житлових умов. Крім того, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 зверталась тільки з заявою на отримання службового житла, а не на поліпшенні своїх житлових умов.

Також суди правильно зазначили про те, що рішення щодо виділення ОСОБА_1 службової квартири було погоджено із головою Одеської житлової комісії, а також узгоджено з Департаментом міського господарства Одеської міської ради та затверджено начальником Одеського гарнізону.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська