Дата документу 23.01.2020 Справа № 333/1483/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 333/1483/19 Головуючий у 1 інстанції: Фунжий О.А.
№ 22-ц/807/170/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Полякова О.З.

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до КП «Титан» про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи, компенсацію матеріальних збитків, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до КП «Титан» про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи, компенсацію матеріальних збитків, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що наказом директора КП «Титан» від 18 грудня 2018 р. позивача відсторонено від роботи до проходження обов`язкового періодичного медичного огляду. Вказаний наказ позивач вважає незаконним, оскільки медичний огляд він проходив в минулому році; з ним не погоджено зміну умов праці та трудового договору; займана ним посада відсутня в переліку професій, працівники яких підлягають медичному оглядові; профспілкова організація не приймала участь у складанні списків працівників, які підлягають медичному огляду; роботодавець в неробочий час намагався примусити працівників проходити зазначений огляд.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати незаконним та скасувати наказ про відсторонення від роботи від 18 грудня 2018 р., а також компенсувати матеріальні збитки та моральну шкоду.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному об`ємі.

Відповідач скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення цілком правомірне та ухвалене на законних підставах. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом №427 від 12 вересня 2017 року ОСОБА_1 поновлено на посаді сторожа КП «Титан», на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2017 р.

Того ж дня підприємством направлено позивача на обов`язковий попередній медичний огляд працівника.

Висновком медичної комісії від 19 вересня 2017 року ОСОБА_1 визнано придатним до роботи на посаді сторожа. Відповідно до п. 2.13 робочої інструкції №3-р 2017 р., з якою позивач ознайомлений, сторож зобов`язаний проходити у встановлений законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди.

Згідно наказу КП «Титан» про організацію та проведення періодичного медичного огляду працівників підприємства № 01/02-213 від 26 листопада 2018 р. робітники зобов`язані пройти медичний огляд в період часу з 28 листопада 2018 р. по 18 грудня 2018 р., з яким ОСОБА_1 був ознайомлений, але відмовився підписати та отримати направлення на медичний огляд.

Станом на 18 грудня 2018 р. позивач медичний огляд не пройшов, від будь-яких пояснень щодо ухилення проходження вказаного огляду надавати відмовився.

У зв`язку з ухиленням від періодичного медичного огляду сторожем ОСОБА_1 , відповідач, керуючись ст. 17 Закону України «Про охорону праці», п.3.6 Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затверджений Наказом МОЗ України № 246 від 21.05.2007 р. видав наказ від 18 грудня 2018 року № 01/02/231 про відсторонення сторожа ОСОБА_1 від роботи до проходження обов`язкового періодичного медичного огляду.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не встановив поважних причин, з яких позивач не пройшов вчасно медичне обстеження, таким чином, суд першої інстанції вважав, що він ухилився від проходження медичного обстеження, і наказ про відсторонення працівника від роботи виданий законно.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до ст. 169 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний за свої кошти організувати проведення попереднього (при прийнятті на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, а також щорічного обов`язкового медичного огляду осіб віком до 21 року. Перелік професій, працівники яких підлягають медичному оглядові, термін і порядок його проведення встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони праці.

Обов`язкові медичні огляди встановленні для наступних категорій працівників: а) зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці; б) зайнятих на роботах, де є необхідність у професійному доборі; в) віком до 21 року; г) деяких інших категорій працівників.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 246 від 21 травня 2007 року затверджений Порядок проведення медичного огляду працівників певних категорій, який визначає мету та порядок проведення таких медичних оглядів.

Як вбачається з положень даного Порядку періодичні медичні огляди проводяться з метою: своєчасного виявлення ранніх ознак гострих і хронічних професійних захворювань, загальних та виробничо зумовлених захворювань у працівників; забезпечення динамічного спостереження за станом здоров`я працівників в умовах дії шкідливих та небезпечних виробничих факторів і трудового процесу; вирішення питання щодо можливості працівника продовжувати роботу в умовах дії конкретних шкідливих та небезпечних виробничих факторів і трудового процесу; розробки індивідуальних та групових закладів охорони здоров`я та реабілітаційних заходів працівникам, що віднесені за результатами медичного огляду до групи ризику; проведення відповідних оздоровчих заходів.

Згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про охорону праці» власник не має права допускати працівника до роботи, якщо він зобов`язаний проходити, але вчасно не пройшов медичний огляд. Якщо працівник ухиляється від проходження медичних оглядів, він відстороняється від роботи без збереження заробітної плати. При наявності поважних причин не проходження медичного огляду у встановлений термін відсторонення від роботи здійснюється із збереженням заробітної плати в розмірі двох третин тарифної ставки (окладу). Ухилення працівника від проходження медичного огляду, якщо його проходження обов`язкове, є порушення трудової дисципліни і може тягти дисциплінарну відповідальність працівника аж до звільнення з роботи.

Статтею 46 КЗпП України передбачено відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у разі відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів.

Як свідчать матеріали справи, 26 листопада 2018 року КП «Титан» винесено наказ №01/02-213 про організацію та проведення медичного огляду працівників підприємства в 2018 роцівідповідно до "Порядку проведення медичного огляду певних категорій", затвердженого наказом МОЗ № 246 від 21 травня 2017 року, та вимог ст. 169 КЗпП України, де зазначено, що у період з 28.11.2018 року по 18.12.2018 року, зокрема, ОСОБА_1 зобов`язаний пройти медичний огляд в ТОВ «Вита-Центр».(а.с.98).

У зв`язку з ухиленням від періодичного медичного огляду сторожем ОСОБА_1 , відповідач, керуючись ст. 17 Закону України «Про охорону праці», п.3.6 Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затверджений Наказом МОЗ України № 246 від 21.05.2007 р. видав наказ від 18 грудня 2018 року № 01/02/231 про відсторонення сторожа ОСОБА_1 від роботи до проходження обов`язкового періодичного медичного огляду.

За таких обставин, позивач не виконав вимоги наказу № №01/02-213 від 26 листопада 2018 року та у встановлений строк не пройшов медичний огляд.

Оспорюваний наказ відповідає вимогам законодавства, відповідачем дотримані всі вимоги щодо забезпечення організації періодичних медичних оглядів певної категорій працівників, укладений відповідний договір. Медичний огляд у ТОВ «Вита Центр» ОСОБА_1 . не пройшов без поважних причин, що і було підставою його відсторонення.

Таким чином, рішенням суду першої інстанції правильно встановлено, що дії відповідача щодо відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження середньої заробітної плати до проходження обов`язкового періодичного медичного огляду, є правомірними.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати є правомірним, оскільки він не пройшов медичний огляд відповідно до ст. 159 КЗпП України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" встановлено: "Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами".

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відсторонення від роботи не відповідає нормам закону та має на меті приховане звільнення а отже позбавляє працівника права на працю, не є переконливим.

Так, суд першої інстанції послався на правомірність відсторонення працівника, який не пройшов медичний огляд, з посиланням на чинне законодавство, а відсторонення від роботи трудові відносини не припиняє, також не припиняє і дію трудового договору, а працівник до роботи не допускається лише тимчасово.

Також безпідставним є посилання на те, що роботодавець міг би і у робочий час організувати медичний огляд.

Організація медичного огляду є обов`язком роботодавця, який погоджує план-графік проведення медичних оглядів закладами охорони здоров`я, а також забезпечує своєчасну та організовану явку працівників на медичні огляди та обстеження. Обов`язком роботодавця є також здійснення контролю за проведенням медоглядів у строки, погоджені з закладами охорони здоров`я.

До того ж роботодавець зберігає за працівником на період проходження медогляду місце роботи (посаду) і середній заробіток та за результатами медичного огляду інформує працівника про можливість (неможливість) продовжувати роботу за професією.

Таким чином, у разі проходження медичного огляду на вимогу роботодавця, за працівником зберігається як місце роти так і заробіток, а тому посилання на порушення трудових прав працівника про які йдеться у апеляційній скарзі, не є переконливими.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

З огляду на викладене, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2019 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 23 січня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: О.З. Поляков

С.В. Кухар