Постанова

Іменем України

22 січня 2020 року

м. Київ

справа № 360/939/17

провадження № 61-40370св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозенець Юліана Георгіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Київської області від 18 червня 2018 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Сліпченка О. І., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г., про визнання договорів дарування недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 08 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (її онуком) укладено договори дарування земельної ділянки та садового будинку, відповідно до яких ОСОБА_1 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0633 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:005:0623, та садовий будинок АДРЕСА_1 .

Укладаючи спірні договори, сторони домовилися, що ОСОБА_2 буде утримувати спірний садовий будинок, забезпечувати ОСОБА_1 продуктами, ліками та всім необхідним. Також була домовленість, що позивачка та її сини зможуть вільно користуватися спірним майном, а після смерті ОСОБА_1 земельна ділянка та садовий будинок залишаться у власності ОСОБА_2

Укладаючи договори дарування, ОСОБА_1 вважала, що це договори довічного утримання і що відповідач виконуватиме взяті на себе обов`язки.

Однак відповідач не пускає позивачку та її сім`ю до спірного садового будинку, спровокував сварку та наніс тілесні ушкодження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Позивачка вважає спірні договори недійсними на підставі статті 229 ЦК України, оскільки вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо прав і обов`язків сторін та природи правочину.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними договори дарування від 08 липня 2016 року, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , застосувати двосторонню реституцію та визнати за нею право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0633 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:005:0623, та садовий будинок АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 12 березня 2018 року у складі судді Унятицького Д. Є. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивачка у порушення вимог статті 31 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів того, що вона під час укладання спірних договорів дарування помилилася стосовно природи правочину, прав та обов`язків сторін. Показання свідків про те, що вони мали з позивачкою розмову про необхідність укладення саме договору довічного утримання, судом до уваги не взято, оскільки під час посвідчення спірних договорів дарування ці особи присутні не були.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 18 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Бородянського районного суду Київської області від 12 березня 2018 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 08 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , садового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований у реєстрі за № 1413 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г.

Визнано недійсним договір дарування від 08 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , земельної ділянки площею 0,0633 га, кадастровий номер :05:005:0623, розташованої на АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 1416 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г.

У іншій частині вимог відмовлено.

Суд апеляційної інстанції постановив, що суд першої інстанції залишив поза увагою наявний тривалий конфлікт між сторонами щодо права власності на земельну ділянку та садовий будинок, а також те, що позивач не мала волевиявлення під час укладення нею спірних договорів на безоплатну передачу у власність відповідачу земельної ділянки і садового будинку, оскільки фактично залишалася без майна (квартира, яка була у неї у власності, нею також подарована - брату відповідача). Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров`я потребує догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача.

Отже, суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення статті 229 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційного суду Київської області від 18 червня 2018 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції не відповідає критеріям законності та обґрунтованості. Суд апеляційної інстанцій у порушення вимог постанови Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16) неправильно застосував вимоги частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до договорів дарування ОСОБА_1 були роз`яснені правові наслідки угод, вона підтвердила дійсність своїх намірів на укладання цих договорів, сторони домовились про істотні умови договорів.

Крім того, у порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції проігноровано вимоги статей 12, 82, 83, 372 ЦПК України, що призвело до ухвалення неправильного рішення.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що при укладенні спірних договорів вона мала намір укласти договір довічного утримання. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

У відзиві на касаційну скаргу приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г. зазначила, що ОСОБА_1 під час підписання спірних договорів не зазначала при спілкуванні про те, що хоче, щоб ОСОБА_2 надавав їй якесь матеріальне утримання, взамін набуття права власності на земельну ділянку та садовий будинок.

Оскільки ОСОБА_1 попередила про те, що має вади зору, нотаріусом було прочитано обидва договори їй уголос та зазначено про це в їх текстах. Тому твердження ОСОБА_1 , що вона підписала договори не читаючи, не відповідає дійсності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Київської області від 18 червня 2018 року і витребувано із Бородянського районного суду Київської області цивільну справу № 360/939/17.

Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 08 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0633 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:005:0623.

Також 08 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування садового будинку, відповідно до якого ОСОБА_1 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 садовий будинок АДРЕСА_1 .

У пункті 10 договору дарування земельної ділянки зазначено, що право власності на земельну ділянку виникає у обдарованого з моменту прийняття дарунка. Сторони домовились про символічну передачу земельної ділянки, а саме: прийняття обдарованим від дарувальника примірника договору свідчить про те, що передача земельної ділянки відбулась. Право власності обдарованого на земельну ділянку підлягає державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права власності проводиться приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г. після посвідчення цього договору.

Відповідно до пункту 8 договору дарування садового будинку право власності на садовий будинок виникає у обдарованого з моменту прийняття дарунка. Сторони домовились про символічну передачу садового будинку, а саме: прийняття обдарованим від дарувальника ключів від садового будинку під час підписання договору свідчить про те, що передача садового будинку відбулась. Право власності обдарованого на садовий будинок підлягає державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права власності проводиться приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г. після посвідчення цього договору.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права власності від обдарованої особи зустрічних дій майнового характеру.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та садового будинку, позивач зазначила, що уклала спірні договори дарування унаслідок помилки, оскільки сподівалася на те, що відповідач буде піклуватися про неї.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правова позиція Верховного Суду України щодо предмету доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 229 ЦК України викладене у постановах від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження №6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження №6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16).

Так, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного: відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Судом апеляційної інстанції обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_1 є людиною похилого віку, 1923 року народження, інвалідом війни І групи, у зв`язку із цим потребує догляду й сторонньої допомоги.

Крім того, квартиру АДРЕСА_3 , у якій ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в даний час, вона подарувала онуку ОСОБА_5 (брату позивача відповідача ОСОБА_2 ).

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач не мала волевиявлення під час укладання нею договорів на безоплатну передачу у власність відповідача садового будинку і земельної ділянки, і помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникають після укладання цих договорів між нею та відповідачем, оскільки фактично залишилася без майна і за віком та станом здоров`я потребує утримання.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, правильно застосував норми статей 216, 217, 229 ЦК України, оцінив докази у їх сукупності та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Доводи відповідача, викладені в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, їм дана належна правова оцінка, тому колегія суддів їх відхиляє як необґрунтовані.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Київської області від 18 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк