Провадження № 22-ц/824/7682/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 липня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Науково-дослідного економічного інституту, треті особи Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві про стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації витрати частини доходів за несвоєчасну виплату заробітної плати,-

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який надалі уточнив і мотивував тим, що 18 серпня 2014 року між ним іМіністерством економічного розвитку і торгівлі України (перейменовано на Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України) було укладено контракт № 10, на підставі якого його було призначено на посаду директора Науково-дослідного економічного інституту. Строк дії контракту із 26 серпня 2014 року по 26 серпня 2015 року.

Вказував, що наказом Міністра економічного розвитку і торгівлі України від 20 серпня 2015 року № 13 його звільнено із займаної посади із 26 серпня 2015 року на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору. Однак із 25 серпня 2015 року по 25 грудня 2015 року він перебував на лікарняному, що підтверджується відповідними листками непрацездатності. Незважаючи на його неодноразові звернення щодо проведення з ним розрахунку при звільненні, у тому числі виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, останнє звернення було направлено 12 лютого 2019 року, кошти за вказаними листками непрацездатності йому не перераховані.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 50175,24 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01 червня 2016 року по 17 липня 2019 року у розмірі 348231 грн. та компенсацію відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» у розмірі 22019,12 грн.

- 2 -

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 16 серпня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Науково-дослідного економічного інституту на користь ОСОБА_1 допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 414,83 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01 червня 2016 року по 17 липня 2019 року у розмірі 348231 грн., компенсацію за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові у розмірі 22019,12грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильну та неналежну оцінку доказів у справі, порушення судом норм процесуального і матеріального права. Скарга мотивована тим, що обов`язок передати листи непрацездатності покладався безпосередньо на працівника ОСОБА_1 . При цьому матеріали справи не містять доказів передачі позивачем листків непрацездатності посадовій особі Науково-дослідного економічного інституту. Позивач для дачі пояснень з приводу обставин передачі листків непрацездатності в судове засідання не з'явився.Суд не врахував порушенняпозивачем строківзвернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки виплати по тимчасовій непрацездатності не належать до фонду оплати праці.Стягнувши компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 22019,12 грн, суд першої інстанції помилково взяв до уваги розрахунок позивача, який зроблено з урахуванням всіх днів непрацездатності, заявлених позивачем. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 348231 грн., суд не звернув уваги, що це більше ніж у 839 разів перевищує розмір стягнутої допомоги по тимчасовій непрацездатності, суд не застосував принцип співмірності, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 23 грудня 2015 року у справі №6-837цс15 та від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов частково, а доводи апеляційної скарги Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року апеляційна скарга Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, задоволена, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволеначастково, постанова Київського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, предметом апеляційного перегляду в даній справі є доводи та вимоги апеляційної скарги Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на судове рішення.

В суді апеляційної інстанції представник Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Печерського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шестакова Ю.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і

- 3 -

обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Інші учасники справи - Науково-дослідний економічний інститут та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, заяв про відкладення не подали, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 серпня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та Міністерством економічного розвитку і торгівлі України укладено контракт № 10 зі строком дії з 26 серпня 2014 року по 26 серпня 2015 року. На підставі вказаного контракту позивача було призначено на посаду директора Науково-дослідного економічного інституту.

Наказом Міністра економічного розвитку і торгівлі України № 13 від 20 серпня 2015 року позивача звільнено із займаної посади 26 серпня 2015 року у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Також судом встановлено, що із 25 серпня 2015 року по 25 грудня 2015 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що стверджується листками непрацездатності, а саме:серії НОМЕР_1 із 25 серпня по 11 вересня 2015 року; серії АГЧ № 465344 із 12 вересня по 28 вересня 2015 року; серії АГЗ № 639252 із 29 вересня по 23 жовтня 2015 року; серії АГЧ № 608702 із 24 жовтня по 17 листопада 2015 року; серії АГЧ № 629862 із 18 литопада по 07 грудня 2015 року; серії АГЧ № 406752 із 08 грудня по 18 грудня 2015 року; серії АГЧ № 933411 із 21 грудня 2015 року по 25 грудня 2015 року.

Незважаючи на неодноразові звернення позивача щодо проведення з ним розрахунку і виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, виплата допомоги не проведена.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у зв`язку із перебуванням на лікарняному 25 серпня 2015 року позивач мав право на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності у розмірі 414,83 грн., яка у день його звільнення, 26 серпня 2015 року, усупереч положень ст.116 КЗпП України йому не виплачена, а тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та компенсація за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові.

- 4 -

При цьому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача допомоги по тимчасовій непрацездатності за листками непрацездатності, які охоплюють період після 26 серпня 2015 року, з огляду на закінчення у цей день строку дії трудового контракту і видачі відповідного наказу про звільнення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду щодо наявності підстав для стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності у розмірі 414,83 грн., які є правильними, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.22 КЗпП України допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

У ч.2 цієї статті визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно положень ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Вирішуючи спір суд прийшов до вірного висновку, що при звільненні позивача, останній має право на отимання допомоги по тимчасовій непрацездатності в період перебування на лікарняному 25 серпня 2015 року.

Проте, колегія суддів не може погодитися із визначеним судом розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку з наступних міркувань.

Відповідно до приписів ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване не на покарання боржника, а на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення

- 5 -

точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України. При зменшенні розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати наступні обставини:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, де Велика Палата відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників, які мають враховуватися при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування за ст.117 КЗпП України (п.91). Окрім того, вказала, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (п.92).

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (п.п.39-41).

Суд першої інстанції наведеного не врахував, стягнувши компенсацію за час затримки розрахунку у розмірі 348231 грн. який більш ніж у вісімсот разів перевищує невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності у сумі 414,83 грн., що у свою чергу свідчить про порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Окрім того, колегія суддів не погоджується із рішенням суду в частині стягнення на користь позивача компенсації за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові у розмірі 22019,12 грн. з наступних міркувань.

Структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі

- 6 -

винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Наведена структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 (зареєстрований у МЮ України 27 січня 2004 року за № 114/8713).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції, зокрема суми оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства не належать до фонду оплати праці (п.3.3 Інструкції).

Отже, оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, не належить до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (п.34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (п.60); від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (п.53).

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства має разовий характер.

А тому до такої виплати згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону незастосовні (п.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц).

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітку.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в

- 7 -

частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає зміні.

При визначенні розміру компенсації, колегія суддів враховує, наступне. Позивач звернувся до суду з цим позовом у травні 2019 року, тобто зі спливом близько чотирьох років після звільнення з роботи, яке мало місце 26 серпня 2015 року.

Відповідно до матеріалів справи позивач не довів, що звернувся на момент звільнення 26 серпня 2015 року до відповідача з вимогою про оплату тимчасової непрацездатності, а реалізував таке право пізніше. Відповідач заперечував проти права позивача на оплату лікарняного, а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду.

Сума виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності 414,83 грн., яку встановив суд першої іннстанції і яку не спростували сторони, є більш ніж у вісімсот разів меншою ніж визначену судом суму середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні 348231 грн.

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2016 - 2019 роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (п.п.94.4-94.6).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 3000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою виплати допомоги при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

З викладених підстав у відповідній частині рішення суду підлягає зміні з ухваленням рішення про стягнення за ст.117 КЗпПУ за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 3000 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсації втрати частини заробітку з огляду на порушення строків його виплати, підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у позові, оскільки допомога по тимчасовій непрацездатності не входить до структури заробітної плати, не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, на що звертав увагу в апеляційній скарзі скаржник, а відтак гарантії Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» незастосовні з викладених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не виконав обов`язок по передачі листів непрацездатності і матеріали справи не містять доказів передачі позивачем листків непрацездатності посадовій особі Науково-дослідного економічного інституту необгрунтовані та спростовуються матеріалами справи, де містяться його неодноразові звернення щодо проведення з ним розрахунку при звільненні, у тому числі виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, що підтверджується зверненнями ОСОБА_1 . На вказані обставини в тому числі звертав увагу Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року,

- 8 -

скасовуючи постанову Київського апеляційного суду і передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Посилання у скарзіна порушенняпозивачем строківзвернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки виплати по тимчасовій непрацездатності не належать до фонду оплати праці не грунтуються на законі.

Згідно положень ч.1 ст.233 КЗпП України у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до держаних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Разом з тим у ч.2 цієї статті зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст ч.2 ст.233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (правова позиція Верховного Суду України у постаннові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16).

Обов`язок роботодавця провести розрахунок при звільненні, який включає проведення усіх виплат, а відтак строком не обмежено.

Решта доводів апеляційної скарги враховані при зміні та скасуванні рішення.

Колегія суддів відхиляє висловлені представником позивача адвокатом Шестаковою Ю.В. в судовому засіданні доводи про необхідність врахування усього періоду перебування позивача на лікарняному із 25 серпня по 25 грудня 2015 року, оскільки запис про його звільнення внесено до трудової книжки лише 31 травня 2016 року як необгрунтовані з таких підстав.

По-перше, дані обставини щодо звільнення позивача із займаної посади 26 серпня 2015 року у зв`язку з закінченням строку дії контракту, підтверджуються наказом Міністра економічного розвитку і торгівлі України № 13 від 20 серпня 2015 року, який не змінений, не скасований та не визнаний судом недійсним і законність цього наказу позивачем не оспорюється.

По-друге, наведені обставини, а саме, що звільнення позивача із займаної посади відбулося 26 серпня 2015 року, встановлені рішенням суду першої інстанції в даній справі, яке не оскаржується позивачем, що у свою чергу свідчить про те, що позивач погоджується і не оспорює обставин, встановлених судовим рішенням.

Як і не оскаржується позивачем рішення в частині розміру стягнутої судом допомоги по тимчасовій непрацездатності в сумі 414,83 грн.

По-третє, обставини щодо звільнення позивача із 26 серпня 2015 року встановлені при розгляді іншої цивільної справи № 757/43661/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Науково-дослідного економічного інституту, третя особа - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку.

При розгляді даної справи ОСОБА_1 не заперечував факт його звільнення із 26 серпня 2015 року у зв`язку із закінченням терміну дії контракту і просив стягнути розрахунок станом на 20 серпня 2015 року та середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи

- 9 -

з моменту звільнення із 26 серпня 2015 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Науково-дослідного економічного інституту на користь ОСОБА_1 борг по заробітній платі станом на 20 серпня 2015 року в розмірі 16216,58 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку з 26 серпня 2015 року по 09 серпня 2018 року в сумі 63082,07 грн.

За таких обставин доводи представника позиваач про необхідність оплати лікарняного за весь період безпідставні.

Рішення суду в частині стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності колегія суддів залишає без змін з викладених вище підстав.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства Українизадоволити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 серпня 2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку змінити, стягнувши з Науково-дослідного економічного інституту на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 червня 2016 року до 17 липня 2019 року у розмірі 3000 гривень.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 серпня 2019 року в частині стягнення компенсації за порушення встановлених строків виплати заробітної плати скасувати і ухвалити нове, яким в позові в цій частині відмовити.

В решті рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: