АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року

м. Чернівці

справа № 725/4652/19

провадження 822/111/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.

суддів Половінкіної Н.Ю., Лисака І.Н.

секретар Чубрей І.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2019 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Стоцька Л.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період прострочення грошового зобов`язання.

Посилався на те, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07 жовтня 2015 року у справі №2-287/12 його позов було задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 11 липня 2008 року у розмірі 2443127 гривень.

Зазначене рішення суду набрало законної сили та було звернуто до виконання.

На виконання рішення суду було видано виконавчі листи, які ним було пред`явлено до примусового виконання.

На підставі виконавчих листів 10 грудня 2015 року було відкрито виконавчі провадження №49618470 та №49618796.

Однак, відповідачами не було своєчасно виконано рішення суду, у зв`язку з чим позивач вважає, що він має право на одержання сум, визначених статтею 625 ЦК України.

Просив суд, стягнути з відповідачів солідарно на його користь інфляційні втрати у розмірі 933274 гривень 51 коп., три проценти річних в розмірі 219881 гривень 43 коп. та понесені судові витрати в розмірі 9605 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період прострочення грошового зобов`язання відмовлено.

Рішення першої інстанції мотивовано тим, що у діях відповідачів відсутня вина у порушенні зобов`язання та невиконанні рішення суду від 07 жовтня 2015 року. Відповідачі вживали усіх можливих дій для виконання рішення суду, добровільно надали державному виконавцю майно, яке за своєю вартістю було достатнім для погашення заборгованості за рішенням суду.

Суд першої інстанції вказав, що сама по собі тривалість виконавчого провадження не є достатньою підставою для покладання вини на боржників у виконавчому провадженні, якщо не встановлені конкретні факти, винні дії, бездіяльність боржників, що свідчать про їх ухилення від виконання рішення, вчинення перешкод у виконанні, що спричинили продовження тривалості виконання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, допустив порушення норм матеріального права.

Зокрема, суд першої інстанції не врахував, що саме відповідачі зобов`язані виконати рішення суду та можуть це зробити в добровільному порядку, також суд неправильно витлумачив положення статті 625 ЦК України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала відзив.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги є безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2015 року у справі №2-287/12 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2443127 гривень (а.с.6-9). Зазначене рішення є чинним та набрало законної сили (а.с.10-22).

Вказане рішення суду стягувачем було звернуто до виконання. Постановою державного виконавця від 10 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження №49618796 по виконанню виконавчого листа №2-287/12 (а.с.24).

15 липня 2016 року державним виконавцем було складено акт опису й арешту майна, відповідно до якого у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було виявлено та вилучено для подальшої реалізацій автозапчастини у кількості 135 товарних позицій, кількість предметів не визначена.

Згідно актів від 18 липня 2016 державним виконавцем було виявлено та вилучено у боржників для подальшої реалізацій автозапчастини у кількості 40 та 151 товарні позиції, кількість предметів не визначена.

Крім того, згідно акту від 22 червня 2016 року у відповідачів державним виконавцем було виявлено та вилучено для подальшої реалізацій автозапчастини у кількості 402 товарні позиції, кількість предметів не визначена.

Відповідно до акту опису й решту майна від 23 червня 2016 року у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було виявлено та вилучено для подальшої реалізацій автозапчастини у кількості 733 товарних позицій, кількість предметів не визначена.

У подальшому, на підставі акту опису й арешту майна від 08 липня 2016 року, у боржників по виконавчому провадженню було виявлено та вилучено для подальшої реалізацій автозапчастини у кількості 85 товарних позицій, кількість предметів не визначена.

Також, згідно акту від 13 липня 2016 державним виконавцем було виявлено та вилучено у боржників для подальшої реалізацій автозапчастини у кількості 186 товарних позицій, кількість предметів не визначена.

Усього державними виконавцями було вилучено 1732 позиції автозапчастин.

Загальна кількість запчастин не визначена, однак із досліджених актів опису й арешту видно, що за кожною позицією була зазначена різна кількість запчастин, що вказує на те, що загальна кількість вилучених запчастин була значно більшою ніж 1732.

Вище вказане майно було видане відповідачами добровільно та з метою погашення заборгованості по рішенню суду від 07 жовтня 2015 року перед стягувачем ОСОБА_1 .

Однак, державним виконавцем лише 30 травня 2017 року з метою визначення вартості автомобільних запчастин, згідно актів опису й арешту майна боржників, було винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності.

Таким чином, майже протягом року після вилучення майна у відповідачів, державними виконавцями будь-які дії по його реалізації не вчинялись.

Судом також встановлено, що 16 січня 2017 року стягувач ОСОБА_1 звертався до ЧМВ ДВС ГТУЮ в Чернівецькій області з заявою на бездіяльність посадових осіб у процесі виконавчого провадження, яка полягала у не переданні вилученого майна на експертизу для проведення його оцінки.

У подальшому, було проведено оцінку та передано на реалізацію до Чернівецької філій ДП «Сетам» лише 257 товарних позицій вилученого майна, однак торги не відбулись у зв`язку допущених учасників торгів.

Державним виконавцем було запропоновано стягувачу ОСОБА_1 залишити за собою нереалізоване майно, проте останній відмовився.

Окрім того, з матеріалів дослідженого судом виконавчого провадження встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 неодноразово звертались до органу ДВС з клопотаннями про реалізацію, решти вилучених у них, автозапчастин, а також транспортного засобу марки ГАЗ д.н. НОМЕР_1 , проте будь-які дії державним виконавцем не проводились.

02 листопада 2018 року державним виконавцем було складено акт про відсутність частини вилученого у боржників майна.

На даний час, за заявою ОСОБА_2 , до ЄРДР було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за №001123, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, щодо зловживання службовим становищем державними виконавцями ЧМВ ДВС ГТУЮ в Чернівецькій області щодо вилученого майна. Досудове розслідування по кримінальному провадженню триває.

Отже, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2015 року залишається не виконаним.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення у справі про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2015 року у справі №2-287/12 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2443127 гривень. Зазначене рішення є чинним та набрало законної сили.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належними та допустимими доказами довели, що вживали усіх можливих дій для виконання рішення суду, добровільно надали державному виконавцю майно, яке за своєю вартістю було достатнім для погашення заборгованості за рішенням суду.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2019 року не відповідає, оскільки суд зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, допустив порушення норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 ЦК України.

Зокрема, за змістом ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За загальним правилом зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Одночасно суд зауважує, що підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов`язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Таким чином, факт ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач виходив із положень ст.625 ЦК України та вважає, що має право на нарахування та одержання сум, передбачених статтею.

Так, відповідно до положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19)).Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі.

Право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України і стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу.

Така правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року справі № 601/2120/17.

Враховуючи вищенаведені правові позиції Верховного Суду суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що позов є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Зокрема як вбачається з матеріалів справи відповідно до правил статті 625 ЦК України у відповідачів як боржників виник обов`язок сплатити три проценти річних та інфляційні втрати за весь період прострочення виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2015 року у справі №2-287/12 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 443 127 гривень.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не можуть бути звільнені від виконання вищевказаного зобов`язання через неправомірну на їх думку бездіяльність державного виконавця.

Суд першої інстанції не врахував, що саме відповідачі зобов`язані виконати рішення суду та можуть це зробити в добровільному порядку.

Дії або бездіяльність державного виконавця під час примусового виконання вищевказаного рішення суду немає ніякого значення для вирішення спору у даній справі, оскільки як зазначив Верховний Суд в постанові від 04 грудня 2019 року справі № 601/2120/17 право позивача на стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу.

Не може бути підставою для відмови в позові відсутність вини відповідачів у невиконанні рішення суду.

Суд першої інстанції неправильно витлумачив положення статті 625 ЦК України.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду зазначила в своїй постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (пункт 6.40 постанови).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

При зверненні до суду першої інстанції ОСОБА_5 сплатив судовий збір у розмірі 9605 гривень, що підтверджується квитанцією №26422 від 15 серпня 2019 року (а.с.5 т.1) та за подання апеляційної скарги у розмірі 14407 гривень 50 коп., що підтверджується квитанцією № 78285 від 18 грудня 2019 року (а. с. 5 т.2).

З огляду на зазначене, слід стягнути з ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 4802 гривні 50 копійок з кожного в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та по 7203 гривні 75 копійок з кожного в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період прострочення грошового зобов`язання задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 933274 гривні 51 копійки та три проценти річних в розмірі 219881 гривні 43 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 4802 гривні 50 копійок з кожного в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та по 7203 гривні 75 копійок з кожного в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 17 січня 2020 року.

Головуючий М.І.Кулянда

Судді : І.Н. Лисак

Н.Ю. Половінкіна