Номер провадження: 22-ц/813/2009/20
Номер справи місцевого суду: 511/1060/17
Головуючий у першій інстанції Панчук А. І.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 511/1060/17

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/2009/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Бикової К.А.,

учасники справи:

- позивач Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку»,

- відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Панчук А.І. об 11 годині 41 хвилині 04 липня 2017 року,

встановив:

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнській банк розвитку» (далі Банк) звернулося до суду з вищенаведеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість у розмірі - 16 143 грн. 62 коп., з яких: - 1 996 грн. 31 коп. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; - 3 890 грн. 52 коп. - прострочена заборгованість за відсотками; - 10 256 грн. 79 коп. - пеня.

Банк обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідно до кредитного договору № ICKGMCUL98413/004 від 23 квітня 2013 року відповідачу встановлено кредитний ліміт у розмір - 2 000 грн. на рахунок № 2625.9.000107058, який відкритий на підставі приєднання позичальника до Умов та Правил надання банківських послуг (анкети-договору на відкриття платіжної картки), строком на три роки, зі сплатою 36% річних.

Через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним договором виникла кредитна заборгованість, у зв`язку з чим Банк в грудні 2015 року надіслав відповідачу вимогу про дострокову сплату кредиту, яка відповідачем не виконана. На час звернення до суду з вищевказаним позовом виникла заборгованість у вищевказаному розмірі, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Банку (а. с. 1 2 зворотна сторона).

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 04 липня 2017 року вищенаведений позов Банку задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № ICKGMCUL98413/004 від 23 квітня 2013 року в розмірі - 16 143 грн. 62 коп..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, тому на підставі статей 1049, 1050 ЦК України боржник зобов`язаний повернути заборгованість за кредитом, відсотки та сплатити пеню за прострочення сплати кредиту і відсотків (а. с. 61 61 зворотна сторона).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 04 липня 2017 року змінено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № ICKGMCUL98413/004 від 23 квітня 2013 року в розмірі - 11 262 грн. 50 коп., яка складається з: - 1 996 грн. 31 коп. - заборгованість за тілом кредиту; - 3 630 грн. 73 коп. - відсотки за користування кредитом; - 5 635 грн. 46 коп. - пеня.

Рішення апеляційного суду мотивовано ти, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості з відповідача, який не виконав зобов`язань за кредитним договором. Проте, помилково не застосував строк позовної давності до вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань (а. с. 101 105).

Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вказана постанова Верховного суду мотивована тим, що ухвалюючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що Банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, звернувшись з вимогою сплати від 22 грудня 2015 року № 12535 (а. с. 10), чим фактично змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому позбавлений права на нарахування процентів та пені за кредитним договором після закінчення строку кредитування. Апеляційний суд не перевірив та не встановив у повному обсязі чи отримав відповідач лист-вимогу про дострокове повернення кредитної заборгованості, не дослідив коли позичальником сплачено останній черговий платіж, не з`ясував, з якого часу відбулося прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором з погашення тіла кредиту та процентів, унаслідок чого не визначився з дійсним обсягом відповідальності відповідача.

Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд взагалі не дослідив та не перевірив наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 29 травня 2017 року, не оцінив у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, не виконав вимоги статей 212, 213 ЦПК України 2004 року, дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Банку (а. с. 150 - 154).

При новому розгляді справи апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить вищевказане рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вищевказаного позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що він звертався до суду із клопотанням про розгляд за його відсутності тільки заяви про застосування позовної давності і не звертався до суду із заявою про розгляд справи за його відсутністю. За відсутності заяви про розгляд справи за його відсутності суд повинен був відкласти розгляд справи, призначений на 04.07.2017 року. Банком пропущено строк позовної давності, оскільки перший платіж повинен був здійснений ним 25.05.2013 року. Помилковим є висновок суду про пролонгацію кредитного договору. Суд безпідставно відстрочив Банку сплату судового збору, у той час як необхідно було залишити позов Банку без розгляду.

Представник Банку ОСОБА_2 в письмових запереченнях на апеляційну скаргу, які фактично є відзивом на апеляційну скаргу, вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Вказує, що вирішення питання про відстрочення сплати судового збору відноситься до компетенції суду. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, а кінцевий термін надання банківських послуг є 31.01.2016 року. З позовом до суду Банк звернувся у травні 2017 року, тобто в межах строку позовної давності. Таким чином, доводи апелянта ґрунтуються на припущеннях, які суперечать чинному законодавству та судовій практиці.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року дану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи.

Між тим, ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року дану справу призначено до розгляду на 04 червня 2020 року на 15 годину 30 хв..

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, під час нового розгляду справи судом апеляційної інстанції від учасників справи не надійшло.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 364 ЦПК України, частини 1 статті 300 ЦПК України 2004 року, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

За правилами частин 1, 2, 3, 6 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

01.06.2020 року до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи 04.06.2020 року за відсутності останнього. Окрім вимог щодо розгляду справи за відсутності апелянта, вказане у даному абзаці клопотання також містить доводи та вимоги щодо задоволення апеляційної скарги з додатками, зокрема з розрахунками щодо заборгованості відповідача перед Банком. Апеляційний суд не приймає до уваги такі розрахунки заборгованості, оскільки доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від ОСОБА_1 , матеріали справи не містять. Крім того, не приймаються апеляційним судом і доводи вказаної заяви, які фактично є зміною апеляційної скарги (розширенням її змістової частини), з огляду на пропуск строку апелянтом, який встановлено частиною 1 статті 364 ЦПК України та частиною 1 статті 300 ЦПК України 2004 року.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам законодавства не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказів того, що сторони подали заяву про припиненння дії договору матеріали справи не містять, а тому суд першої інстанції вважав, що строк для зверення до суду не пропущений, він автоматично пролонгований, а вимоги позову законні (а. с. 60 61 зворотна сторона).

Колегія суддів вважає, що погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна. Цих висновків суд першої інстанції дійшов при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального (ст. ст. 11, 251, 252, 509, 525, 526, 530, 553, 554, 559 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до укладеного 23 квітня 2013 року між Банком та ОСОБА_1 кредитного договору № ICKGMCUL98413/004 (далі Кредитний договір) відповідачу встановлено кредитний ліміт в розмірі - 2 000 грн. на рахунок № 2625.9.000107058, який відкритий на підставі приєднання позичальника до Умов та Правил надання банківських послуг (анкети-договору на відкриття платіжної картки), строком на три роки зі сплатою 36% річних (п. п. 2.2, 2.3 кредитного договору).

Відповідно до умов цього договору, щомісячний платіж складає 10% від суми заборгованості, який підлягає сплаті позичальником щомісячно до 25 числа за попередній місяць. Заборгованість, що підлягає сплаті, не сплачена у встановлений строк, вважається простроченою (п. п. 2.5).

Пунктом 3.2 кредитного договору передбачено, що він вступає в силу з моменту його підписання Сторонами і діє протягом трьох років, але у будь-якому випадку до повного виконання Сторонами зобов`язань за цим договором. У разі закінчення терміну дії кредитного договору, при відсутності письмової заяви Позичальника про розірвання кредитного договору, договір вважається продовженим на такий самий строк.

Відповідно до п. 5.3.6 кредитного договору Банк в односторонньому порядку може розірвати кредитний договір і вимагати від Позичальника дострокового погашення кредиту, шляхом направлення письмового повідомлення на адресу Позичальника зазначену в цьому договорі. При цьому, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, та відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.

У зв`язку з наявністю простроченої заборгованості ОСОБА_1 за вказаним договором, Банк 22 грудня 2015 року направив відповідачу, за вказаною у кредитному договорі адресою, вимогу № 12535 про дострокове повернення кредиту, винагороди та відсотків за його користування у строк - до 10 січня 2016 року та сплатити заборгованість за кредитним договором в розмірі - 6 567 грн. 11 коп., з яких: - 730 грн. 83 коп. заборгованість за кредитом; - 1 265 грн. 48 коп. прострочена заборгованість за кредитом; - 35 грн. 37 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 1 823 грн. 24 коп. прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2 712 грн. 19 коп. пеня.

Вказана вимога банку відповідачем виконана не була.

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованість відповідача за кредитним договором № ICKGMCUL98413/004 від 23 квітня 2013 року станом на 29 травня 2017 року складає - 16 143 грн. 62 коп., з яких: - 1 996 грн. 31 коп. прострочена заборгованість за тілом кредиту; - 3 890 грн. 52 коп. прострочена заборгованість за відсотками; - пеня в розмірі - 10 256 грн. 79 коп.

Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими статтями 509, 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти в строк та у порядку встановленому Кредитним договором.

За змістом частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України строк повернення неохопленої попередніми періодами заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Частиною 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Крім того, оскільки умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові

Під час нового розгляду справи апеляційний суд звертає увагу на те, що Банк відповідно до положень ст. 1050 ЦК України та п. 5.3.6 кредитного договору, шляхом направлення Позичальнику, за вказаною у кредитному договорі адресою, вимоги від 22.12.2015 року № 12535 про дострокове повернення кредиту, винагороди та відсотків за його користування, змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором з 06.06.2017 року на 10.01.2016 року. При цьому, вищевказані положення кредитного договору передбачають саме направлення Банком позичальнику, за вказаною у кредитному договорі адресою, письмової вимоги про дострокове повне виконання зобов`язань за кредитним договором і не пов`язують зміну строку виконання зобов`язань за кредитним договором з отриманням вказаної письмової вимоги.

Відповідно до наданого Банком і дослідженого апеляційним судом розрахунку заборгованості (а. с. 23 34) останній платіж було здійснено відповідачем 30.09.2013 року.

З урахуванням подання Банком позову 06.06.2017 року, заяви ОСОБА_1 , зробленої у суді першої інстанції 03.07.2017 року про застосування строку позовної давності (а. с. 52 53), встановлених по справі обставин щодо часу здійснення позичальником останнього платежу поза межами строку позовної давності, встановлення Банком нового строку виконання зобов`язань за кредитним договором, колегія суддів приходить до висновку, що період за який необхідно визначити заборгованість відповідача становить з 06.06.2014 року по 10.01.2016 року. Заборгованість ОСОБА_1 за вказаний період становить, яку необхідно стягнути з останнього на користь Банку становить: - прострочена заборгованість за кредитом 861,23 грн.; - заборгованість за відсотками 1 049,44 грн.. Разом підлягає стягненню 1 910,67 грн..

У стягненні штрафу та пені колегія суддів вважає необхідним відмовити, виходячи з наступного.

У наявному в справі, наданому Банком, розрахунку заборгованості (а. с. 23 34) у стовпчику «Нараховані штрафи, пені» розмір заборгованості за накопичувальним підсумком вказаний у загальній сумі 10 250,59 грн.. Оскільки розмір вказаної заборгованості по штрафу та пені визначений разом, що не відповідає закріпленим у ст. 61 Конституції України положенням щодо неможливості притягнення до подвійної відповідальності за одне і теж саме правопорушення, а апеляційний суд позбавлений можливості визначити розмір заборгованості окремо по штрафу і окремо по пені, у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення заборгованості за штрафами та пенею у сумі 10 256,79 грн. необхідно відмовити.

Таким чином, доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано пропуск Банком строку позовної давності, помилковість висновку суду про пролонгацію кредитного договору, є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного відстрочення судом сплату Банком судового збору, необхідність залишення позову без розгляду, обов`язок суду відкласти розгляд справи, призначений на 04.07.2017 року, не є такими, що можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду.

Отже апеляційна скарга є обґрунтованою частково, а тому підлягає частковому задоволенню.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку за вищевказаного обґрунтування.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Банк під час звернення з позовом судовий збір не платив. ОСОБА_1 був сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1 760,00 грн. (а. с. 64). Під час подання касаційної скарги ОСОБА_1 був звільнений від сплати судового збору (а. с. 136 136 зворотна сторона).

Таким чином, згідно з вимогами ст. ст. 133, 141 ЦПК України, необхідно стягнути з Банку на користь ОСОБА_1 судовий збір, пропорційно розміру відмовленим позовним вимогам Банку (88%), сплачений останнім за подання апеляційної скарги у сумі 1 548,80 грн. = 1760,00 грн. (а. с. 64) х 88%

Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 04 липня 2017 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користьПублічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» (Код 0) заборгованість за кредитним договором № ICKGMCUL98413/004 від 23 квітня 2013 року станом на 10 січня 2016 року в загальному розмірі 1 910 (одна тисяча дев`ятсот десять) грн. 67 коп., яка складається з: - прострочена заборгованість за кредитом у сумі 861 (вісімсот шістдесят одна) грн. 23 коп.; - заборгованість за відсотками 1 049 (одна тисяча сорок дев`ять) грн. 44 коп..

В задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» (Код 0) на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі - 1 548 (одна тисяча п`ятсот сорок вісім) грн. 80 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 червня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе