Справа № 489/4456/19
Провадження № 22-ц/812/169/20 Доповідач апеляційної інстанції - Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

21 січня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М.,Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

- представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 ,

переглянувши в апеляційному порядку заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану в його інтересах ОСОБА_3 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену 09 грудня 2019 року у складі судді Коваленка І.В. в приміщенні цього ж суду, повний текст ухвали складено 09 грудня 2019 року,

встановив:

20 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову посилалась на те, що в період шлюбу з 30 січня 1999 року по 23 лютого 2019 року сторони придбали певне майно та у зв`язку з тим, що після розлучення вони не можуть дійти згоди щодо його поділу, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію Ѕ вартості:

-вантажного сідлового тягача Е, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі № НОМЕР_2 ; напівпричіпа Н/ПР-Бортовий Е, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі № НОМЕР_4 ; спеціалізованого вантажного сідлового тягача Е, реєстраційний номер НОМЕР_5 , номер шасі № НОМЕР_6 ; напівпричіпа Н/ПР-Бортовий Е, реєстраційний номер НОМЕР_7 , номер шасі № НОМЕР_8 ; автомобіля Mercedes benz vito 115, реєстраційний номер НОМЕР_9 ; автомобіля Mercedes benz CL 320, реєстраційний номер НОМЕР_10 ; автомобіля Газель вантажна, реєстраційний номер НОМЕР_11 ; автомобіля Toyota Land Cruiser, реєстраційний номер НОМЕР_12 , номер шасі № НОМЕР_13 , в розмірі згідно ринкової вартості;

-виробничого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі згідно ринкової вартості;

-обладнання: лінії з цинкування дроту (1 шт.); верстат для виробництва дроту (3 шт.); верстату для виробництва «Рабица» автомат (5 шт.); верстату правильно-відрізний (3 шт.); верстату для виробництва сітки кладочної (3 шт.); компресора (1 шт.); верстату для виробництва сітки просіяно-витяжної (1 шт.); верстату для виробництва сітки штукатурної (1 шт.); верстату намотувальний (2 шт.), в розмірі згідно ринкової вартості.

Крім того, позивач просила стягнути з відповідача Ѕ частку грошових коштів, що є спільною сумісною власністю сторін та містяться на рахунках ФОП ОСОБА_1 в АБ «Південний»; Ѕ частку грошових коштів Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Ільта» (далі ПП «ВКФ «Ільта»), що містяться на рахунках цього підприємства в АБ «Південний»; Ѕ частку грошових коштів ОСОБА_1 , що містяться на рахунках та банківських скриньках в АТ КБ «ПриватБанк» та АБ «Південний».

-2-

28 листопада 2019 року (до відкриття провадження у справі) позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію, що становить Ѕ частку вартості ПП «ВКФ «Ільта» та належного цьому підприємству нерухомого майна нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з однієї основної будівлі літ. 1Г-1 загальною площею 461,1 м. кв. та споруд.

29 листопада 2019 року позивач подала заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження ПП «ВКФ «Ільта», та накладення арешту на належне підприємству нерухоме майно нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з однієї основної будівлі літ. 1Г-1 загальною площею 461,1 м кв. та споруд.

Вказана заява обґрунтована тим, що відповідач є засновником та керівником ПП «ВКФ «Ільта», яке було зареєстровано 17 червня 2004 року. Фактичне формування статутного капіталу вказаного підприємства закінчено 17 червня 2006 року, тобто в період шлюбу сторін, в якому вони перебували з 30 січня 1999 року по 23 лютого 2019 року.

Посилаючись на викладене, а також, що між сторонами існує реальний спір, який носить матеріальний характер, при цьому титульним володільцем ПП «ВКФ «Ільта» є саме відповідач, а ПП «ВКФ «Ільта», в свою чергу, повністю підконтрольне відповідачу, який одночасно є його засновником та директором, та володіє нерухомим майном підприємства, вважаючи, що існує загроза істотного ускладнення виконання рішення суду або ефективного захисту порушених прав та інтересів позивача, ОСОБА_1 просила про задоволення заяви про забезпечення позову.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Накладено арешт на належне ПП «ВКФ «Ільта» нерухоме майно нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з однієї основної будівлі літ. 1Г-1 загальною площею 461,1 м кв. та споруд, та заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження арештованого нерухомого майна ПП «ВКФ «Ільта».

Накладаючи арешт на належне ПП «ВКФ «Ільта» нерухоме майно та забороняючи ОСОБА_1 вчиняти певні дії, суд першої інстанції виходив з того, що між вказаним позивачем заходом забезпечення позову і предметом позову наявний зв`язок, спосіб забезпечення є співмірним позовним вимогам та невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду. При цьому, суд вважав, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не створює перешкод ПП «ВКФ «Ільта» у здійсненні господарської діяльності та не порушує права інших осіб.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просила ухвалу суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити. Скарга обґрунтована тим, що заява ОСОБА_1 підлягала поверненню судом на підставі ч. 9 ст. 153 ЦПК України, оскільки подана без додержання вимог статті 151 ЦПК України, зокрема не містила пропозиції щодо зустрічного забезпечення. До того ж, повторний розгляд питання щодо вжиття такого заходу забезпечення позову є недопустимим. Вжиті судом заходи забезпечення позову перешкоджають господарській діяльності підприємства, та грубо порушують права та інтереси власника нерухомого майна юридичної особи ПП «ВКФ «Ільта», яке не залучено до участі у справі. Крім того, заявником необґрунтована неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позову за рахунок вищезазначеного нерухомого майна, яке відповідачу не належить.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на не відповідають її доводів фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

-3-

Доводи відзиву обґрунтовував тим, що у даній справі застосування зустрічного забезпечення не обов`язковим, заяву про збільшення позовних вимог було направлено на адресу відповідача, а вказані відповідачем перешкоди господарської діяльності ПП «ВКФ «Ільта», є лише його припущенням.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Крім того, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Накладаючи арешт на належне ПП «ВКФ «Ільта» нерухоме майно та забороняючи ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виник спір та невжиття вказаних заходів забезпечення позову в разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів вважає такі висновки суду передчасними та неправильними, оскільки заявниця не довела, що між нею та ПП «ВКФ «Ільта» виник спір, намірів підприємства відчужити нерухоме майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду, у тому числі з огляду на те, що нежитлове приміщення з 06 березня 2018 року обтяжено податковою заставою. Посилання в заяві на можливість відчуження спірного нерухомого майна на користь інших осіб без наведення відповідного обґрунтування щодо неможливості виконання рішення суду щодо відповідача ОСОБА_1 у разі задоволення позову не є достатньою підставою для її задоволення.

-4-

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивачка просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію, що становить Ѕ частку вартості належного на праві власності ПП «ВКФ «Ільта» нерухомого майна.

Отже позивачкою заявлені вимоги майнового характеру до ОСОБА_1 .

Проте, суд не звернув уваги на зазначені обставини та дійшов помилкового висновку про можливість застосування такого засобу забезпечення позову як накладення арешту на майно ПП «ВКФ «Ільта», хоча такий вид забезпечення не є співмірним із заявленими позивачкою вимогами. Суд першої не перевірив та не пересвідчився чи не порушуються за таких обставин права ПП «ВКФ «Ільта», оскільки це підприємство не було залучено до участі в справі. До того ж, суд не звернув увагу на відсутність достатньої можливості позивача розраховувати на виконання рішення суду у разі задоволення позову за рахунок арештованого нерухомого майна підприємства.

За таких обставин оскаржена ухвала суду першої інстанції про накладення арешту на належне ПП «ВКФ «Ільта» нерухоме майно та заборону ОСОБА_1 вчиняти певні дії, спрямовані на відчуження арештованого нерухомого майна ПП «ВКФ «Ільта», на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборони вчиняти певні дії.

Між тим це не перешкоджає позивачу звернутися з аналогічною заявою про забезпечення позову при наявності доказів наміру або дій відповідача, які б могли істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги щодо процесуальних порушень, що допущені судом при розгляді заяви про забезпечення позову щодо повторного вирішення питання про забезпечення позову у заявлений спосіб та неподання доказів направлення відповідачу заяви про збільшення позовних вимог до відкриття провадження у справі, не відповідають змісту статті 149 ЦПК України, так як вирішення цього питання допускається на будь-якій стадії розгляду справи за вказаних у цій статті підстав. Що ж стосується зустрічного забезпечення, то суд зобов`язаний його застосувати лише у випадках, передбачених частиною 3 статті 154 ЦПК України, а відповідач відповідно до частини 6 статті 154 ЦПК України не позбавлений можливості заявити клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за її позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 21 січня 2020 року.