ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5171/20 Справа № 202/33/17 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року

по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , треті особи: Дніпровська міська рада, Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про виселення, зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Борис Михайлович, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2017 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , треті особи: Дніпровська міська рада, Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про виселення.

В січні 2017 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Борис Михайлович, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд.69, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), треті особи: Дніпровська міська рада (м. Дніпро, вул. Яворницького, буд.75), Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради (м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд.8) про виселення - задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з квартири АДРЕСА_2 .

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд.69, ), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Борис Михайлович ( АДРЕСА_3 ), Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради (49000, м.Дніпро, вул. Старокозацька, буд.56), про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейт-Колект» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд.69, ) судові витрати по справі в розмірі 1378 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року по справі №202/33/17 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог за первісним позовом та задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 грудня 2011 р. ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору факторингу набуло права вимоги за договором іпотеки № 0/1 від 16.11.2007 року.

Зазначений договір не оспорений у судовому порядку та не визнаний недійсним.

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб, видано Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Янтарна 73» №252, в квартирі зареєстрована ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 127).

ТОВ «Кей-Колект» 26.08.2016 року направлено на адресу відповідача ОСОБА_1 вимогу про добровільне виселення з житлового приміщення протягом місяця з дня дотримання вимоги (т.1 а.с.31). Вищевказана вимога отримана ОСОБА_1 особисто 21.10.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1 а.с. 34, 35).

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з вимогамист. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджаннясвоїммайном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст.109 ЖК УРСР, у ч.1 якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Окрім того, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то наведені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки положення цього Закону унеможливлюють вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

З урахуванням зазначеного, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору або укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та у ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу УРСР процедури (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц).

Тобто, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ТОВ «Кей-Колект» у порядку, встановленому ст. 40 Закону України «Про іпотеку» було направлено письмову вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення (квартири) протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції вірно виходив з того, що так як квартира АДРЕСА_4 є предметом іпотеки та придбана за кредитні кошти в іноземній валюті, тому наявні правові підстави для виселення відповідача без надання іншого житла.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, необхідно зазначити наступне.

В обгрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначає, що 16 листопада 2007 року між нею та АКБ «УкрСиббанк» був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0. З метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором 16 листопада 2007 року між позивачем та АКБ «УкрСиббанк» був укладений Договір іпотеки, згідно умов котрого в іпотеку було передане належне їй майно, а саме квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зі слів представника ТОВ «Кей-Колект», ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги за зобов`язаннями позивача по Кредитному договору та Договору іпотеки, проте документи щодо передачі прав їй не надавалися. ТОВ «Кей-Колект» прийняв рішення від 10.05.2015 року індексний номер №23350614 про реєстрацію права власності на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект». Відповідне рішення було зареєстровано ТОВ «Кей-Колект», як державним реєстратором, приватним нотаріусом міського нотаріального округу. А тому, позивач вважає, що реєстрація права власності відбулася з порушенням встановлених правил та процедур і просить визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Суперфін Бориса Михайловича 10.05.2015р. індексний номер 23350614 про реєстрацію права власності на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Коллект».

Як вбачається з матеріалів справи представник ТОВ «Кей-Колект» подав заяву про застосування позовної давності відносно позовних вимог за зустрічним позовом.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про факт обізнаності позивача за зустрічним позовом про набуття 03.08.2015 року ТОВ «Кей-Колект» у порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку», право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_4 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» свідчить отримання нею 20.10.2016 року вимоги ТОВ «Кей-Колект» про виселення та проведення перевірки майна 06.12.2016 року.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом 18 червня 2018 року, в межах строку якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не застосував строк позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 за зустрічним позовом жодним чином не доведені, оскільки заявляючи позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке було здійснено на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфін Бориса Михайловича від 10.05.2015 р., індексний номер реєстрації №23350614 зазначеного рішення позивач суду не надав.

Отже, вирішуючи питання стосовно спірної квартири, яка придбана ОСОБА_1 за рахунок кредиту ПАТ «УкрСиббанк», повернення якого забезпечено іпотекою, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Кей-Колект» набув право власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку», тобто шляхом позасудового врегулювання, а тому ТОВ «Кей-Колект» є законним набувачем, чиє право власності підлягає державній реєстрації, з чим також погоджується й суд апеляційної інстанції.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам зустрічної позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова