КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Соколов О.М.
Номер провадження № 22-ц/824/1619/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, відповідно до якого просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою, судові витрати покласти на відповідачку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12 червня 1998 року сторони перебувають у шлюбі, що зареєстрований у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 627.

Позивач зазначає, що протягом останніх років стосунки між ними зіпсувались, зникло взаєморозуміння, стали частими суперечки, родина фактично припинила своє існування, а примирення та подальше сімейне життя між подружжям не можливе.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Шлюб, укладений та зареєстрований 12 червня 1998 року між громадянами ОСОБА_3 та ( ОСОБА_4 у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 627 - розірвано.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2019 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу,відповідно до якої вважає, що заочне рішення прийнято із грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, без належного з`ясування обставин справи, порушує законні права та інтереси сторін, а також не відповідає дійсним фактичним обставинам справи.

Апелянт вважає, що викладені в позові обставини не відповідають дійсності, адже вона протягом всіх років сумісного проживання здійснювала свій вклад в сімейний бюджет, піклувалась про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги, а твердження позивача, що примирення та подальше сімейне життя є неможливим вважає передчасним.

Апелянт переконана, що тимчасовий розлад в сім`ї та конфлікти між подружжям, викликані випадковими причинами, а необґрунтоване серйозними мотивами небажання одного або обох з подружжя продовжувати шлюбні відносини не можна вважати достатніми підставами для розірвання шлюбу. А тому суд, при вирішенні питання про розірвання шлюбу повинен був вжити всіх заходів для примирення подружжя та збереження сім`ї.

Проте, судом першої інстанції не вжито заходів передбачених цивільно-процесуальним законодавством України, зокрема, не надано сторонам строку для примирення, що стало причиною для винесення упередженого, необ`єктивного судового рішення.

Окрім того, апелянт вказує, що її представник не з`явився в судове засідання 18 червня 2019 року з поважних причин та надав відповідні докази на підтвердження.

Враховуючи зазначене, апелянт просить заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

На адресу суду надійшов відзив від ОСОБА_3 , відповідно до якого вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим із вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а вимоги, викладені в апеляційній скарзі не визнаються позивачем з наступних підстав.

Позивач зазначає, що надання строку для примирення подружжя є виключно правом суду, а не його обов`язком. Також позивач вказує, що надання строку на примирення суперечило б його інтересам та вільному волевиявленню, адже шлюб ґрунтується на взаємній згоді чоловіка та жінки, а примушування до шлюбу не допускається.

Зокрема, позивач вказує, що вже тривалий час подружжя проживає окремо, спільного господарства не підтримує, жодних стосунків не має. Крім того зазначено, що апелянту відомо про намір позивача вступити в шлюб з іншою жінкою, а тому просив відмовити апелянту в задоволенні апеляційної скарги та залишити заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року без змін, а скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_5 заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки сторони вже протягом 2 років не проживають спільно, спільне господарство не ведуть. Позивач проживає в м. Одеса з іншою жінкою та має намір зареєструвати з нею шлюб. Відповідачка проживає в м. Києві. Будь яких спроб примиритися за вказаний термін сторони не робили, оскільки почуття любові між сторонами не існує.

Відповідачка та її представник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про дату час та місце повідомлені належним чином ( а.с.183), тому суд у відповідності до норм ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянув вказану справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 червня 1998 року між громадянами ОСОБА_3 та ( ОСОБА_4 у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, актовий запис № 627 (а.с.17).

Від даного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом посилався на те, що відносини між ним та відповідачкою погіршилися, внаслідок чого почуття поваги та кохання втрачені, вони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, а шлюб носить виключно формальний характер.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як встановлено судом першої інстанції стосунки та шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою припинені більше двох років тому, спільне господарство сторони не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують. Крім того позивач фактично проживає з іншою жінкою з якою має намір укласти шлюб, тому збереження шлюбу із відповідачкою суперечить інтересам та порушує його права.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на мотиви та підстави оскарження нею заочного рішення та те, що вона в судовому засіданні просила надати строк для примирення, як це передбачено законом для збереження їх родини колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (п.5 ч.1 ст.251 ЦПК України).

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 рокунадано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (п.5 ч.1 ст. 251 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

У суді першої та апеляційної інстанції позивач та його представник заперечували проти надання строку для примирення.

Аналізуючи взаємини сторін і небажання позивача поновлювати сімейні відносини, суд першої інстанції не знайшов підстав для надання сторонам строку для примирення, при цьому вказував на те, що доводи відповідача про можливість збереження шлюбу нічим не підкріплені. Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловив.

А відтак перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_1 порушує його права та впливає на його інтереси.

Доводи представника апелянта про те, що суд ухвалив заочне рішення не взявши до уваги клопотання про відкладення розгляду справи з належними доказами про перебування на лікарняному, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідачка через свого представника приймала участь у розгляді справи в особі свого представника ОСОБА_2 на попередньому розгляді, та не була позбавлена можливості особисто прийняти участь у розгляді справи по суті 18 червня 2019 року та подавати до суду відповідні докази та надати пояснення.

Крім того, сама відповідачка у порушення вимог ст.178 ЦПК України не надала до суду відзив на позовну заяву та будь-яких інших документів на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідачка у апеляційній скарзі не навела обгрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 січня 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц. Кашперська

В.О.Фінагеєв