Справа № 487/5463/19
Провадження № 2/487/357/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2020 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання - Рурич І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєва цивільну справу №487/5463/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, які були нараховані за період з 12.03.2015 року по теперішній час, на підставі виконавчого листа №2/487/1851/14, виданого 17.07.2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини від всіх видів заробітку, починаючи з 28.04.2014 року і до повноліття дитини.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.07.2014 року державним виконавцем відкрите виконавче провадження про стягнення з нього аліментів на користь відповідачки на утримання сина ОСОБА_3 , на підставі виконавчого листа №2/487/1851/14, виданого 17.07.2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва, проте починаючи з 15.03.2015 року син постійно проживає разом з ним, знаходиться на його повному утриманні, а відповідачка з цього часу життям дитини не цікавиться, участі у вихованні і утриманні не брала. В задоволенні його позову щодо стягнення аліментів на утримання сина з відповідачки було відмовлено. 06.04.2016 року він звернувся із позовом про визначення місця проживання дитини разом із батьком, рішенням суду від 20.12.2018 року визнано місце проживання дитини разом з ним. 19.03.2019 року він звернувся із позовом до відповідачки про стягнення з неї на його користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 . Тому вважає, що державним виконавцем безпідставно нарахована заборгованість по аліментам, оскільки у відповідачки право на стягнення аліментів припинилось з моменту коли дитина почала проживати разом із ним та перебувати на його утриманні та з того часу його обов`язок по сплаті аліментів відсутній.

Ухвалою від 24.07.2019 року відкрите провадження у справі.

15.10.2019 року позивач збільшив свої позовні вимоги та просив звільнити його від сплати аліментів, які стягуються на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.07.2014 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини від всіх видів заробітку, починаючи з 28.04.2014 року і до повноліття дитини, починаючи з 12.03.2015 року.

15.10.2019 року ОСОБА_1 надав до суду заяву про забезпечення позову.

17.10.2019 року відповідачка ОСОБА_2 надала до суду відзив на позовну заяву, в якому вважала, що позов підлягає задоволенню частково, борг по аліментам станом до 02.02.2019 року залишити в повному обсязі. Зазначивши, що дійсно 15.03.2015 року позивач викрав дитини з дитячого садочку, місце проживання дитини приховував. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.10.2014 року визначено місце проживання сина ОСОБА_3 разом із нею, а позивач самовільно змінив місце проживання дитини, рішення суду не виконував, 31.07.2015 року судом постановлено рішення про відібрання дитини від батька, але позивач рішення суду також не виконував, налаштовував дитину проти матері, вчиняв сварки та бійки, через що примусове виконання рішення постійно відкладалось. Посилання позивач на те, що вона відмовилась від дитини безпідставні та не відповідають дійсності, оскільки протягом чотирьох років вона у судовому порядку бореться за дитину, але дитина налаштована батьком проти неї, на контакт з неї не йде, син проживає з батьками позивача. Лише рішенням суду від 02.02.2019 року визначено місце проживання ОСОБА_3 разом із його батьком - позивачем. Аліменти з позивача стягнути судом відповідно до вимог чинного законодавства, але останній аліменти не сплачує з дня відкриття виконавчого провадження, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню.

17.10.2019 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву про стягнення з ОСОБА_1 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 73473 грн.

Ухвалою від 21.10.2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено, зупинено стягнення аліментів на підставі виконавчого листа №2/487/1851/14 виданого 17.07.2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва.

21.10.2019 року позивач ОСОБА_1 надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та його представника.

Ухвалою від 29.11.2019 року у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів відмовлено.

15.01.2020 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву, просила розглянути справу за її відсутності , позов не визнала з підстав зазначених у відзиві.

Вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного:

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (прізвище ОСОБА_2 змінено на підставі реєстрації шлюбу від 31.01.2017 року) ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбу з 25.1.2005 року, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.03.2014 року. В шлюбі у них народилась дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із матір`ю.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.07.2014 року, яке набрало законної сили 15.07.2014 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 стягнути аліменти в розмірі ј частини усіх видів його заробітку, доходу щомісячно, починаючи з 28.04.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

За заявою стягувача в даній справі, Заводським районним судом 17.07.2014 року видано виконавчий лист №2/487/1851/14, який передано до примусового виконання до Центрального ВДВС ММУЮ та постановою державного виконавця від 25.07.2014 року відкрите виконавче провадження.

ОСОБА_1 аліменти на утримання сина не сплачував в повному обсязі, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка за період з травня 2014 року по червень 2019 року склала 87581 грн., по вересень 2019 року - 95432 грн., згідно розрахунків заборгованості наданого державним виконавцем Кірток А . А .

Позивач в позовні заяві зазначає, що з 12.03.2015 року ОСОБА_3 , 2009 року народження проживає разом із батьком, тому позивач просив звільнити його від сплати аліментів, які стягуються на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.07.2014 року, починаючи з 12.03.2015 року, оскільки його обов`язок по сплаті аліментів на користь відповідачки припинився з моменту проживання дитини разом із ним.

Відповідно до ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 195 Сімейного кодексу України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Таким чином, повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише у випадку, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Отже, вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, віднесено до судової дискреції.

Так, судом встановлено, що рішенням від 22.06. 2016 року Заводського районного суду м. Миколаєва, в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2017 року та набрало законної сили.

При цьому, вказаним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва суду від 22.06.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2017 року встановлено та відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.10.2014 року визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 , в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання місця проживання дитини з батьком - відмовлено, рішення набрало законної сили 28.10.2014 року. Проте, 12.03.2015 року, ОСОБА_1 самочинно забрав малолітнього ОСОБА_3 з дошкільного закладу та до теперішнього часу дитину матері не повернув. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.07.2015 року постановлено відібрати малолітнього ОСОБА_3 , 2009 року народження від батька ОСОБА_1 та передати його матері ОСОБА_2 .

Вказані рішення суду ОСОБА_1 добровільно не виконав та в примусовому порядку також рішення не виконані, у зв`язку із неприязнениями відносинами між батькми та агресивним реагуванням дитини на матір.

Також судами встановлено, що фактичне проживання дитини з батьком не є підставою стягнення аліментів з матері, оскільки зміна місця проживання сина ОСОБА_3 є протиправною з огляду на рішення судів про визначення місця проживання дитини із ОСОБА_2 та відібрання дитини від батька. Сам по собі факт проживання дитини з батьком, коли встановлено неправомірність зміни місця проживання дитини, не є підставою стягнення аліментів із матері за ст. 181 СК України.

Отже, на підставі викладеного суд приходить до висновку, що посилання позивача на те, що його обов`язок по сплаті аліментів на користь відповідачки припинився з моменту проживання дитини разом із ним з 12.03.2015 року, що є підставою для звільнення від сплати заборгованості по аліментам є безпідставним та таким, що суперечить доказам наявним у справі та вимогам чинного законодавства.

В той же час, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.12.2018 року, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , рішення набрало законної сиди 02.02.2019 року.

Крім того, ухвалою суду від 21.10.2019 року зупинено стягнення аліментів на підставі виконавчого листа №2/487/1851/14 виданого 17.07.2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва.

За такого суд приходить до висновку, що рішення суду, яким визначено місце проживання дитини разом із батьком, є обставиною, яка свідчить про наявність підстав про звільнення позивача ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментах, яка виникла починаючи з 02.02.2019 року.

Щодо виникнення заборгованості за аліментами, за період з 12.03.2015 року по 02.02.2019 року, то підстав для звільнення позивача виконувати свої батьківські обов`язки щодо сплати заборгованості по аліментам за вказаний позивачем не доведено.

На підставі наведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, з відповідача на користь позивача, підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 308 грн.

Керуючись ст. ст. 76, 81 89, 263-265, 280 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам - задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ), починаючи з 02.02.2019 року, від сплати заборгованості по сплаті аліментів за виконавчим листом №2/487/1851/14, виданим 17.07.2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 НОМЕР_2 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_3 ) аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини від всіх видів заробітку, починаючи з 28.04.2014 року і до повноліття дитини.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 308 грн.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і в порядок, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина

Повний текст рішення складено 20.01.2020 року.