КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 761/36220/17 Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В. О.

апеляційне провадження № 22-ц/824/767/2020 Головуючий: Гаращенко Д. Р.

16 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Інститут гематології та трансфузіології Національної академії медичних наук України», третя особа: директор Державної установи «Інститут гематології та трансфузіології Національної академії медичних наук України» ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та врахування лікарняного листа, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017р. ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ДУ «Інститут гематології та трансфузіології НАМН України», третя особа: директор ДУ «Інститут гематології та трансфузіології НаМН України» ОСОБА_2., про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та врахування лікарняного листа, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Після неодноразових уточнень позовних вимог, остаточно просила суд скасувати наказ № 76-к від 11 вересня 2017р. про звільнення позивачки; поновити позивачку на роботі начальником відділу, головним бухгалтером у відповідача, врахувавши лікарняний лист серія АДВ № 862821 з 11 вересня по 22 вересня 2017р. та оплатити його; зобов`язати відповідача провести розрахунок вимушеного прогулу з дня звільнення по день поновлення позивачки на роботі; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 вересня 2017р. до дня поновлення позивачки на роботі; стягнути з відповідача на користь позивачки суму відшкодування моральної шкоди в сумі 28000,0 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначила що з 11 липня 2017р. вона була прийнята на роботу на посаду начальника відділу - головного бухгалтера з випробувальним терміном два місяці.

Починаючи з 08 вересня 2017р. третьою особою на неї чинився психологічний тиск, з погрозами звільнення з посади у зв`язку з не проходженням іспитового строку, а тому вона змушена була 11 вересня 2019р. написати заяву про звільнення із займаної посади начебто за угодою сторін, згідно із п. 1) ч. 1 ст. 36 КЗпП України, при цьому у день звільнення вона була непрацездатна, а після одужання звернулась до третьої особи з заявою про надання наказу про звільнення та проведення остаточного розрахунку, з урахуванням часу її непрацездатності. У зв`язку з незаконним звільненням позивачка вважає, що їй було спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, внаслідок втрати єдиного джерела доходів, змін у її житті.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в які просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначила, що судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, при постановлені рішення неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначила, що судом не доведено власного волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Судом першої інстанції невірно встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Суд першої інстанції не надав оцінку доказу, звернення ОСОБА_1 від 25.09.2017 року на ім`я ОСОБА_2 , де зазначила, що буде оскаржувати рішення про звільнення.

Судом не взято до уваги лікарняний лист, виданий 11.09.2017 року та проігноровано факт звільнення з посади 11.09.2017 року, тобто в день перебування на лікарняному, чим порушено ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Відповідачем не надано відпустки ОСОБА_1 з 14 вересня 2017 року, чим порушено право на відпустку, як ліквідатору ЧАЕС 1986 р.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідач не виплатив страхової виплати на підставі листа непрацездатності від 11.09.2017 року.

На день звільнення відповідач не видав трудової книжки та не провів розрахунки виплат з ОСОБА_1

ОСОБА_1 вважає, що звільнення 11.09.2017 року відбулось під психологічним тиском з боку адміністрації установи, а саме з погрозами звільнення з негативними мотивами.

Роботодавцем порушено процедуру звільнення ОСОБА_1 з посади, не відібрано письмових пояснень стосовно порушень при виконанні службових обов`язків. Не надано письмових доказів невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді.

ОСОБА_1 зазначила, що внаслідок незаконного звільнення її з роботи, отримала моральні страждання, що спричинило моральну шкоду.

15.11.2019 року представник відповідача за довіреністю Сулик Р . А. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

В порушення виконання вимог ч.4 ст. 178 ЦПК України представник відповідача за довіреністю Сулик Р. А. не надіслав копію відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи одночасно з надісланням відзиву до суду.

Не подано документи, що підтверджують надіслання відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Колегія суддів не приймає до розгляду даний відзив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 липня 2017р. (а.с. 56), позивач була прийнята на роботу на посаду начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера з 11 липня 2017р. з заробітною оплатою, згідно штатного розпису в розмірі 6149,0 грн., з терміном випробування - 2 місяці.

08 вересня 2017р. роботодавець попередив позивачку про її невідповідність займаній посаді та подальше звільнення 11 вересня 2017р. (а.с. 58, 59).

08 вересня 2017 року складено Акт про відмову ОСОБА_1 підписати попередження про не проходження випробувального терміну.

11 вересня 2017р. позивачка написала заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін, згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 11 вересня 2017р., яку вона особисто подала відповідачу (а.с. 125).

11 вересня 2017 року відповідно до наказу № 76-вк звільнено ОСОБА_1 з посади начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера 11.09.2017 року за угодою сторін, ст. 36 пункт 1 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 Компенсація за невикористану відпустку 5 к/днів. (а.с. 113).

11 вересня 2017 року ОСОБА_1 надала адміністрації підприємства лист непрацездатності (а.с. 7).

11 вересня 2017 року ОСОБА_1 видано довідку про невикористану відпустку під час роботи на посаді головного бухгалтера в ДУ «ІГТ ГАМН» з 11.07.2017 року по 11.09.2017 року (а.с.16).

11, 25 вересня 2017р. позивачкою було подано на ім`я Президента НАМН України, третьої особи заяви (а.с. 12-14), в яких позивачка зазначала про неналежну організацію роботи та не проведення з нею, як звільненим працівником остаточного розрахунку при звільненні.

Відповідно до Книги обліку руху трудових книжок Інституту гематології та трансфізіології АМНУ м. Київ, трудову книжку ОСОБА_1 видано 11.09.2017 року (а.с.60-61).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку що домовленість сторін про припинення трудового договору відповідно до п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України дійсно існувала, про що свідчить заява позивачки від 11 вересня 2017р., при цьому протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду доказів того, що позивачка вживала заходів щодо відкликання цієї заяви про звільнення та допустимих доказів, які б свідчили про вчинення на неї тиску з боку посадових осіб відповідача під час написання заяви на звільнення.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відсутні правові підстави для визнання незаконним наказу відповідача № 76-вк від 11 вересня 2017р. про звільнення позивачки, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП, а тому суд не вбачає підстав для поновлення позивачки на роботі на посаді начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера. Як і не вбачає суд правових підстав для задоволення вимог про: зобов`язання відповідача провести розрахунок вимушеного прогулу з дня звільнення по день поновлення позивачки на роботі та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, враховуючи, що звільнення позивачки відбулось з дотриманням трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду повністю відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Згідно ч. 2 ст. 28 КЗпП України у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

У відповідності з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Звільнення за угодою сторін передбачає взаємне волевиявлення обох сторін - роботодавця та працівника, тоді як для звільнення за власним бажанням достатньо одностороннього волевиявлення лише працівника. Іншими словами, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

Разом з цим, звільнення за власним бажанням з ініціативи працівника не вимагає наявності виявлення (згоди) роботодавця на таке звільнення, оскільки в цьому випадку працівник реалізує своє законне право передбачене в КЗпП, а роботодавець незалежно від свого волевиявлення, зобов`язаний за законом погодитись зі звільненням працівника.

Колегія суддів вважає, що апелян помилко ототожнює звільнення за угодою сторін та звільнення за власним бажанням.

На підставі заяви позивачки від 10 липня 2017р., вона була прийнята на роботу на посаду начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера з 11 липня 2017р. з оплатою, згідно штатного розпису в розмірі 6 149,00 грн., з терміном випробування - 2 місяці.

Судом встановлено, що 08 вересня 2017р. роботодавець попередив позивачку про невідповідність займаній посаді та подальше звільнення 11 вересня 2017р. (а.с. 58, 59).

11 вересня 2017р. позивачка написала заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін, згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 11 вересня 2017р., яку вона особисто подала відповідачу (а.с. 125).

Позивачка жодних заходів щодо відкликання заяви про звільнення від 11.09.2017 року не вживала та допустимих доказів, які б свідчили про вчинення на неї тиску з боку посадових осіб відповідача під час написання заяви на звільнення суду не надала.

Сукупність даних фактів свідчить про домовленість між роботодавцем та працівником про звільнення на підставі угоди сторін.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції насамперед дослідив чи було досягнуто згоди між відповідачем та позивачем стосовно підстав звільнення.

Такий висновок суду узгоджується з рекомендаціями Пленуму Верховного суду України в Постанові № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1) ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки ґрунтуються на тих самих поясненнях, що позивач надала в суді першої інстанції. Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів не приймає доводів апелянта про те, що її звільнено незаконно та під тиском, погрозами з боку адміністрації установи.

Судом з`ясовано, що адміністрації установи попередила за три дні до звільнення ОСОБА_1 про невідповідність її займаній посаді та повідомила, що її буде звільнено відповідно до цієї підстави, як того вимагає ч. 2 ст. 28 КЗпП.

Позивач сприйняла, дану інформацію як погрози з боку адміністрації, проте, жодними допустимими і належними доказами це не підтвердила.

Колегія суддів не приймає доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не встановлено добровільність її звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП, так як на суд не покладено обов`язку доводити вимоги будь кого із сторін.

Також колегія суддів не приймає доводи апелянта про невиплату їй допомоги за листом непрацездатності від 11.09.2017 року, так як її було звільнено 11.09.2017 року та проведено розрахунок того ж дня (а.с.129-131).

ОСОБА_1 було звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, відповідно колегія суддів не приймає доводів апелянта про те, що у відповідача були відсутні підстави звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з її перебування на лікарняному відповідно до вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до положень ст. 36 КЗпП України відсутні заборони звільнення працівника у зв`язку з перебуванням його на лікарняному.

Звільнення працівника за угодою сторін (п.1. ст. 36 КЗпП), можливе у будь-який час, у разі коли між роботодавцем та працівником досягнуто угоду про припинення безстрокового трудового договору, з узгодженням ними дати звільнення.

Доводи апелянта про те, що відповідачем не надано відпустки ОСОБА_1 чим порушено право на відпустку, як ліквідатору ЧАЕС 1986 р. спростовуються наявними в матеріалах справи розрахунками за період вересня 2017 року відшкодування компенсації потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 41-44).

При звільненні працівника за угодою сторін повинно бути дотримано умови досягнення між роботодавцем і працівником угоди про припинення трудового договору саме в цей спосіб, незалежно від форми її вираження (усної або письмової заяви, підписання додаткової угоди до трудового договору, ознайомлення та згоди працівника з наказом про звільнення і т.п.); досягнення сторонами трудового договору взаємної згоди стосовно певної дати припинення трудового договору.

Колегія суддів дійшла висновку, що на момент подання заяви про звільнення за угодою сторін та видання відповідного наказу про звільнення у працівника було волевиявлення на звільнення за угодою сторін та визначено дату звільнення працівника.

Оскільки інші доводи апеляційної скарги на правильність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А. А. Пікуль