Дата документу 09.12.2020 Справа № 334/4042/19
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 334/4042/19 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатюк О.М.
Провадження №22-ц/807/2879/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді доповідача Подліянової Г.С.,

суддів: Гончар М.С.,

Маловічко С.В.,

за участю секретаря Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_2 , яка діє в своїх та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення.

В обгрунтування позовної заяви зазначає, що вона та відповідач ОСОБА_1 проживали однією сім`єю з 2002 року. Починаючи з 2005 року місцем їхнього проживання є будинок АДРЕСА_1 . Бідівництво цього будинку було розпочато в 2002 році, право власності зареєстровано за відповідачем 25.06.2008 року на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 20.06.2008 року.

05.08.2006 року у них народався син ОСОБА_3 ..

26.11.2011 року між нею та ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований Дніпровським районном у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального Управіління юстиції у Запорізьій області, про що зроблено актовий запис № 798.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 .

Малолітні діти з моментьу народження і до 18.04.2019 року постійно прожиали разом з нею і її чоловіком у будинку АДРЕСА_1 і користувалися ним, як члени сім`ї власника.

18.04.2019 року відповідач примусив її і малоліиніх дітей покинути місце проживання, мотивуючи тим, що він є єдиним власником житла.

Просила суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення її та її дітей до житлового будинку АДРЕСА_1 .

30 травня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Заява обґрунтована тим, що їй стало відомо про намір ОСОБА_1 найближчим часом продати житловий будинок, відновлення права на проживання в якому є предметом позову. Заявниця зазначає, що упродовж всього часу спільного проживання відповідач ухилявся від реєстрації дітей у житловому будинку задля змоги продати його у будь-який час без врахування інтересів дітей і згоди державних органів, які піклуються цими інтересами. У випадку відчуження будинку судовий розгляд не матиме сенсу, оскільки при задоволені позову судове рішення неможливо буде виконати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2020 року заяву ОСОБА_2 задоволено, вжито заходи щодо забезпечення позову.

Накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, проситьскасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що надані ОСОБА_2 докази на підтвердження заяви про забезпечення позову не засвідчені у передбачений законом спосіб та не підтверджені іншими засобами доказування. При постановленні оскаржуваної ухвали суд не встановив наявність чи відсутність тих чи інших обставин, на які посилається ОСОБА_2 , не перевірив їх та не здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявниці. Крім того, оскільки предметом позову є немайнова вимога, накладення арешту на будинок відповідача є нерозумним заходом забезпечення позову по цій справі, оскільки позивачем не враховано співмірність обраного заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 наведено достатні докази того, що є необхідність в забезпеченні її позову, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, та, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 в своїх та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення. (т.1 а.с. 1-17).

Вимогами позовної заяви є усунення з боку відповідача перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення її та її дітей до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до Технічного паспорту на житловий будинок реєстровий номер 309/43353, власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 . (т.1 а.с.143-144).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру Заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, житловий будинок, літ. А-2, об`єкт житлової нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_1 , виданого 20.06.2008 року Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради . Дата державної реєстрації 01.11.2019 року (т.1 а.с. 153-154).

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частинами першою, другою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно з частиною десятою статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення в подальшому (п.4 Постанови "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову" від 22 грудня 2006 року № 9 Пленум Верховного Суду України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 існує спір з приводу усунення перешкод у користуванні житлолвим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вселення в цей будинок, в тому й числі неповнолітніх дітей.

У позовній заяві та у заяві про забезпечення позову ОСОБА_2 посилається на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 будувався у період проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю, в падальшому між ними було зареєстровано шлюб, право власності на будинок було зареєстровано за відповідачем. Вона та діти проживали у спірному будинку, як члени сім`ї власника, отже набули право користування спірним будинком.

При цьому, у заяві про забезпечення позову ОСОБА_2 посилається також на те, що їй стало відомо, що відповідач має намір найближчим часом продати житловий будинок, чим порушить її права та інтереси неповнолітніх дітей на проживання та користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим виконання можливого рішення суду у справі за позовом про усунення перешкод та вселення в цій частині може бути істотно ускладненим.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема, і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України" вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Враховуючи викладене, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

За наведених обставин судом першої інстанції на законних підставах вжито заходів забезпечення позову.

При цьому, колегія суддів зауважує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Доводи апеляційної скарги, висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для забезпечення позову не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, виклавши в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

УхвалуЛенінського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протячгом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 11 грудня 2020 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.