Справа № 190/1616/19
Провадження №2/190/57/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м.Пятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Фирси Ю.В.,

за участю секретаря Гук С.Р.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. П`ятихатки цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай),

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай).

В обгрунтування заявлених вимог зазначив, що в період з 1986 року по лютий 1997 року працював в КСП ім. Котовського, 29 січня 1987 року рішенням загальних зборів уповноважених членів КСП ім. Котовського був прийнятий в члени колгоспу. 11.02.1997 року КСП ім. Котовського отримало Державний акт на право колективної власності на землю, де в списку осіб - членів КСП, який додається до акту він зазначений під номером 312. Однак з невідомих йому причин сертифікат на право на земельну частку (пай) на його ім`я не виготовлявся. У зв`язку з вищевикладеним, просить визнати за ним право на земельну частку (пай) в розмірі 6,46 умовних кадастрових гектарів із земель невитребуваних паїв, яка розташована на території Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, із земель колишнього КСП ім. Котовського П`ятихатського району Дніпропетровської області.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позов.

Відповідач Комісарівська сільська рада П`ятихатського району Дніпропетровської області свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надіслали до суду листа з проханням справу розглядати за відсутності їх представника, позов визнають/а.с.44/.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_2 з 08.12.1986 року по 14.02.1997 року перебував у трудових відносинах з КСП і м. «Котовського», про що свідчить копія трудової книжки та надані архівні довідки комунальної архівної установи «Трудовий архів П`ятихатського району» № 823, 824, 825, 826 від 11.09.2019 року про нарахування заробітної плати/а.с.23,15-18 /.

Згідно архівного витягу протоколу № 1 загальних зборів колгоспу ім. Котовського від 29.01.1987 року ОСОБА_2 прийнято в члени колгоспу /а.с.20/.

11 лютого 1997 року колективне сількогосподарське підприємство ім. Котовського на підставі рішення Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області від 12 травня 1995 року отримало Державний акт на право колективної власності на землю серії I-ДП № 000068 від 11 лютого 1997 року/а.с.9-12/.

У списку громадян-членів КСП ім. Котовського, що є додатком до державного акта на право колективної власності, виданого КСП ім. Котовського 11 лютого 1997 року, значиться прізвище ОСОБА_3 за № 312/а.с.14/.

11 липня 1997 року рішенням загальних зборів КСП ім. Котовського ОСОБА_2 виключено із членів колгоспу, про що свідчить архівний Витяг протоколу № 2 від 11.07.1997 року/а.с.21/.

Відповідно до довідки Комісарівської сільської ради на території вищевказаної сільської ради рахуються 9 невитребуваних паїв загальною площею 60,96 га, які на даний час знаходяться в оренді СТОВ «Комісарівка», землі запасу та резервного фонду загальною площею 128,15 га, які теж перебувають в оренді/а.с.22/.

Член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 мав право на земельну частку (пай) з дня видачі КСП імені Котовського державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв).

Абзацом 7 статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Оскільки спірні правовідносини виникли у 1995-1997 роках, вони регулюються положеннями Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року (далі - ЦК УРСР, 1963 року).

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР, 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно зі статтею 75 ЦК УРСР, 1963 року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Позивачу ОСОБА_2 було відомо про наявність у нього права на земельний пай ще у лютому 1997 року, а з позовом він звернувся у жовтні 2019 року. При цьому, як пояснив представник позивача в судовому засіданні, вони вважають, що право позивача на земельну частку (пай) є непорушним та підлягає захисту без обмеження строку позовної давності, у зв`язку з чим питання про поновлення строку позовної давності ними не ставиться. Обставин, які б перешкоджали позивачу протягом 20 років звернутися в установленому законом порядку за захистом своїх порушених прав не навів.

Відповідно до пункту 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

На пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений статтею 50 Закону України «Про власність» і статтею 71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Таким чином, право на позов у позивача виникло ще у 1997 році, з дня видачі КСП імені Котовського державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП, і станом на 1997 рік він вже безспірно знав про порушення свого права, отже трирічний строк позовної давності минув у 2001 році, ще до набрання чинності ЦК України 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦК УРСР, 1963 року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом поза межами позовної давності, питання про поновлення строку позовної давності не ставить та поважних причин для її поновлення судом не встановлено, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.12,80- 82, 263-265, 354 ЦПК України, суд ,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай) відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 24 січня 2020 року.

Головуючий суддя Ю.В. Фирса