ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1968/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/1765/20 Категорія: 302000000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Храпка В.Д., Вініченка Б.Б., Новікова О.М. за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 жовтня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Годік Л.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Уманської міської ради про відновлення меж земельної ділянки, -

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Уманської міської ради про відновлення меж земельної ділянки.

В обґрунтування позову вказував, що йому належить частина земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Загальна площа ділянки 2035 м2 визначена рішенням Уманського виконкому № 576 від 21 грудня 1954 року. Межі ділянки згідно відомостей БТІ закріплені в натурі (на місцевості) захисними стінами із каменю і цегли.

Уманська міська рада в період приватизації земельної ділянки незаконно і необґрунтовано погодила і затвердила без відповідних рішень нові межі, що відрізняються від раніше встановлених. Збільшилась площа земельної ділянки до 2055 м2, його частина будинку пл. 10 кв.м. опинилась за межами ділянки, те ж саме і підпорна стіна із каменя довжиною 75 м, виникла подвійна власність по АДРЕСА_2 , змінилися частки власників, перекручені і інші показники.

Просив визнати незаконним та скасувати рішення Уманської міської ради щодо встановлення нових меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 в процесі приватизації земельних часток мешканцям будинку; зобов`язати Уманську міську раду відновити межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , які існували до прийнятих змін; судовий збір стягнути з відповідача в дохід державного бюджету.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Уманської міської ради про відновлення меж земельної ділянки відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду 15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що порушено норми процесуального права просив його скасувати і залишити позов без розгляду на підставі ст. 257 ЦПК України, судовий збір стягнути з відповідача за зловживання процесуальними правами на підставі ст. 44 та ч. 9 ст. 141 ЦПК України в дохід держави.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що у мотивувальній частині рішення суд першої інстанції зазначив, що позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК заявлені позовні вимоги, однак їх не надав, в той же час і відповідач не надав жодного доказу. Вважає, що розгляд справи відбувся за особливим порядком без розгляду по суті з грубим порушенням процедури, передбаченої ЦПК чим обмежив його у доступі до правосуддя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Уманської міської ради просить рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 жовтня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

В обґрунтування відзиву зазначає, що у позовній заяві ОСОБА_1 зазначає про рішення виконкому Уманської міської ради №576 від 21 грудня 1957 року про надання у приватну власність позивачу земельної ділянки площею 2035 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , однак не надав жодного підтверджуючого документа, що підтверджувало б право власності на вказану земельну ділянку. Разом з тим рішенням Уманської міської ради №12-58/4 від 28 лютого 2006 року апелянту передано в приватну власність земельну ділянку площею 249 м2 для обслуговування житлового будинку, в тому числі 66 м2 спільного користування за вищевказаною адресою.

Крім того, апелянтом не зазначено про наявність порушеного права та перелік порушень здійснених Уманською міською радою при винесенні відповідного рішення. У матеріалах позовної заяви та апеляційної скарги не зазначено про його частку у вказаній земельній ділянці, яка не визначена, як об`єкт цивільних прав та обов`язків позивача, яка перебуває у спільній частковій власності без зазначення часток в натурі на місцевості.

ОСОБА_1 не звертався до Уманської міської ради щодо відновлення, встановлення меж земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги щодо унеможливлення його участі у справі безпідставні, оскільки позивач заперечень щодо порядку розгляду справи не заявляв.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги по наступних підставах.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування № 2-1577 від 27 травня 1994 року ОСОБА_1 належить 1/6 частка житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 (а.с.30).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Уманської міської ради про відновлення меж земельної ділянки. До матеріалів справи додав копію витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, копію плану земельної ділянки і межі землекористування в 1954 році і станом на 06 квітня 2006 року, копію плану встановлених меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 не доведені належними і допустимими доказами щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів при винесенні рішень Уманською міською радою.

Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції повинен був залишити позов без розгляду безпідставні.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з п. 6 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Встановивши, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , з яким погоджується апеляційний суд.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо розгляду справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження в порушення вимог ЦПК України апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 вересня 2020 року у даній справі відкрито провадження, ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Копія вказаної ухвали направлена учасникам справи для відому.

Від ОСОБА_1 клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін не надходило.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Стосовно вимоги апеляційної скарги покласти судові витрати на відповідача апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про залишення без змін рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 жовтня 2020 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, то відповідно судові витрати з відповідача до стягнення не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 жовтня 2020 року залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: