РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/7530/19

Провадження № 22-ц/4815/52/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Укрпошта» в особі

Рівненської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Рівненської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року у складі судді Смолій Л. Д., ухвалене в м. Рівне, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Рівненської дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовної заяви зазначала, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 01 серпня 2017 року була звільнена з роботи з посади начальника Поштамту - центру поштового зв`язку № 1 Рівненської дирекції ПАТ «Укрпошта» згідно п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. На момент звільнення у відповідача перед нею була наявна заборгованість з невиплаченої заробітної плати, а саме заборгованість при перерахунку відпускних із врахуванням коефіцієнту корегування заробітної плати. Дані кошти виплачені їй лише 25 січня 2019 року після її звернення в Управління Держпраці у Рівненській області. Просить позов задовольнити, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 144 053 грн. 28 коп. за період з 02 серпня 2017 року по 24 січня 2019 року, а також понесені судові витрати, що складаються із 1440 гривень 53 коп. сплаченого судового збору.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 серпня 2017 року по 24 січня 2019 року в розмірі 144 053 гривні 28 копійок, а також понесені нею витрати по оплаті судового збору у розмірі 1440 гривень 53 копійки.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що проведення з працівником повного розрахунку в день звільнення є передбаченим законом обов`язком працедавця, який відповідачем дотриманий не був, та, крім цього, останнім не було доведено відсутності вини у порушенні строків виплати належних працівникові сум при звільненні. Вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, Акціонерне товариство «Укрпошта» в особі Рівненської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» оскаржило її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує, що на момент розрахунку з позивачем існувала заборгованість із невиплаченої заробітної плати, а саме заборгованість при перерахунку відпускних із врахуванням коефіцієнту коригування заробітної плати. Пояснює, що сама позивач вказала у своїй заяві, що звернулася до Управління Держпраці в Рівненській області з приводу порушення щодо неї законодавства про працю, а саме розрахунку при звільненні. Вказує на невідповідність дійсності твердження позивача про те, що на виконання вимог Припису про усунення виявлених порушень, винесеного Управлінням Держпраці у Рівненській області за результатами інспекційного відвідування 04.12.2018 року донарахована сума заробітної плати та виплачена 25.01.2019 року, оскільки такий припис не міг бути винесений раніше звернення особи. Доводить, що позивач свідомо затягувала час звернення до суду з метою отримання додаткової фінансової вигоди, адже позовна заява до суду була подана 16.04.2019 року, тоді як про порушення свого права вона дізналася ще 09.01.2019 року. Вважає, що особливого дослідження потребує факт того, чи взагалі існує трудовий спір у даному випадку, адже позивач жодним чином не звертався до відповідача із вимогою щодо виплати заробітної плати. Додає, що невиплата належних працівникові сум при звільненні у даному випадку відсутня, відповідач здійснив коригування середнього заробітку, але не порушив право працівника на оплату праці, затримав чи не виплатив йому заробітну плату. Звертає увагу, що місцевим судом не дано правової оцінки тому, що підвищення тарифних ставок (посадових окладів) відбулося не у відповідності до актів законодавства в розумінні п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року. Рішення, які передбачені в колективному договорі стосовно підвищення посадових окладів також на підприємстві не приймались, а підвищення тарифних ставок відбулось за самостійним рішенням роботодавця, з огляду на те, що у підприємства відсутній обов`язок здійснювати коригування середньої заробітної плати позивача. Зазначає, що підприємство з 2015 року є збитковим, у зв`язку з чим додаткового фінансування для проведення коригування відпускних працівників не було передбачено. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді начальника поштамту - Центру поштового зв`язку у Рівненській дирекції ПАТ «Укрпошта», що підтверджується записами у трудовій книжці.

Наказом № 808-к від 31 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 звільнена із посади 01 серпня 2017 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

В свою чергу, ст. 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника проводиться виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається з матеріалів справи, у день звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України.

Згідно листа Управління держпраці в Рівненській області від 01.02.2019 року на виконання припису про усунення виявлених порушень, внесеного Управлінням Держпраці у Рівненській області за результатами здійсненого іспекційного відвідування 04 грудня 2018 року, відповідно до п.10 розділу ІV постанови КМУ № 100, з урахуванням вимог ст. 34 Закону України "Про оплату праці" ОСОБА_1 була донарахована сума заробітної плати за весь час відпусток з 2011 по 2017 роки та виплачена 25 січня 2019 року.

Таким чином встановлено, що у день звільнення 01.08.2017 року перед позивачем у відповідача існувала заборгованість з виплати заробітної плати, оскільки у період з 2011 року по 2017 рік розрахунок відпускних був проведений без врахування корегування заробітної плати.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В періоді затримки відповідачем розрахунку при звільненні перед позивачем кількість робочих днів становить 372 дні і охоплює час із 02 серпня 2017 року з дня, наступного робочого за днем звільнення, по 24 січня 2019 року включно, тобто по дату, яка передує даті фактичного остаточного розрахунку.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального стахування Пенсійного фонду України від 03.04.2019 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за червень 2017 року у сумі 7914,31 гривень та за липень 2017 року у сумі 7962,78 гривень. У дані періоди позивачем відпрацьовано у червні 20 робочих днів, у липні 21 робочий день. Середньоденна заробітна плата позивача становить 387 грн. 24 коп. (7914,31+7962,78грн) : (20+21) = 387,24 гривень).

Виходячи з викладеного, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить 144 053 грн. 28 коп. (387 грн. 24 коп. - середньоденна заробітна плата х 372 робочих дні), і саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем попущено строку звернення до суду з даним позовом судом оцінюються критично.

Так, згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Про виплату суми заробітної плати за весь час відпусток з 2011 по 2017 роки ОСОБА_1 дізналась 25 січня 2019 року, а тому строк звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку для неї закінчувався 25 квітня 2019 року. Звернення до суду з даним позовом мало місце 16 квітня 2019 року, тобто у встановлений законом строк. Твердження апелянта про те, що позивачу було раніше відомо про вказані порушенні, не підтверджені жодними доказами, а тому не можуть братися до уваги.

Апеляційний суд відхиляє також і посилання апеляційної скарги на відсутність вини відповідача у затримці розрахунку як на підставу звільнення його від виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями ст. 117 КЗпП України, підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов`язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Пред`являючи таку вимогу до власника, працівник не зобов`язаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. Що ж стосується вини, то за аналогією із ст. 614 Цивільного кодексу України обов`язок доведення її відсутності лежить на власникові.

Апеляційний суд приходить до переконання, що відповідачем не наведено доказів, які б свідчили про відсутність вини власника чи уповноваженого ним органу у затримці виплати належних позивачу сум в день звільнення та відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Рівненської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Бондаренко Н. В.

Шимків С. С.