Головуючий у І інстанції Литвиненко Н.В. Єдиний унікальний номер 264/604/16-ц
Номер провадження 22-ц/804/1883/20
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мальцевої Є.Є.,

Мироненко І.П.,

секретар Сікора М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2020 року, ухвалене в м. Маріуполі Донецької області та повний текст якого складено 13 березня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до відповідача публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - АТ «ПроКредит Банк») про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними.

Позовна заява вмотивована тим, що 31 січня 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПроКредит Банк» був укладений кредитний договір №8.6165, відповідно до якого останній надав ОСОБА_1 для задоволення особистих потреб кредит у сумі 140 000 доларів США на строк користування 108 місяців зі сплатою 14% річних. 13 серпня 2009 року сторони підписали нову редакцію кредитного договору. Крім того, з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПроКредит Банк» були укладені договори іпотеки №1184-ІД 1 від 31 січня 2006 року, №1184-ІД 2 від 31 січня 2005 року, договір №1 про внесення змін до договору іпотеки №1184-ІД 2 від 31 січня 2006 року та договір поруки №8.6165 від 31 січня 2006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ПроКредит Банк», а також договір №1 від 13 серпня 2009 року про внесення змін до договору поруки. З урахуванням уточнених позовних вимог зазначали, що відповідач при укладенні спірного договору про надання споживчого кредиту не повідомив про орієнтовну сукупну вартість кредиту, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, не попередив про валютні ризики, включив до умов договору несправедливі умови, а також споживчий кредит було неправомірно надано в іноземній валюті, що на їх думку є фактично обманом банком свого клієнта. Посилаючись на ст. 230 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів» просили визнати кредитний договір №8.6165 від 31 січня 2006 року, додаток №1 до кредитного договору №8.6165 від 31 січня 2006 року і договір №1 від 13 серпня 2009 року про внесення змін до кредитного договору такими, що мають істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника (споживача) та несправедливими в цілому; визнати недійсними кредитний договір №8.6165 від 31 січня 2006 року, додаток №1 до кредитного договору (графік повернення кредиту та сплати процентів), договір №1 від 13 серпня 2009 року про внесення змін до кредитного договору №8.6165 від 31 січня 2006 року, договір іпотеки №1184-ІД 2 від 31 січня 2006 року, додаткову угоду від 30 травня 2007 року до договору іпотеки №1184-ІД 2 від 31 січня 2006 року, договір №1 від 13 серпня 2009 року про внесення змін та доповнень до договору іпотеки №1184-ІД 2 від 31 січня 2006 року, договір поруки №8.6165-ДП1 від 31 січня 2006 року та договір №1 від 13 серпня 2009 року про внесення змін до договору поруки №8.6165-ДП1 від 31 січня 2006 року; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про іпотеку №24217474 та про обтяження №24217527, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про заборону на нерухоме майно №2832362, у Державному реєстрі іпотек запис про іпотеку №2832407.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2020 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ «ПроКредит Банк» про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір №8.6165 від 31 січня 2006 року, додаток №1 до кредитного договору №8.6165 від 3.01.2006 року (графік повернення кредиту та сплати процентів, нова редакція від 29.11.2013 року) та договір №1 про внесення змін до кредитного договору від 13 серпня 2009 року, укладених між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1

Визнано недійсним договір іпотеки №1184-ІД 2 від 31 січня 2006 року, додаткову угоду до договору іпотеки №1184-ІД 2 від 31 січня 2006 року та договір №1 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 13 серпня 2009 року, укладених між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1

Визнано недійсним договір поруки №8.6165-ДП1 від 31 січня 2006 року та договір №1 про внесення змін до договору поруки від 13 серпня 2009 року, укладених між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 28.12.2017 року, індексний номер: 39025514, державний реєстратор: Корнілов Н.О. , Юридичний департамет Маріупольської міської ради, Донецька область, номер запису про іпотеку: 24217474.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 28.12.2017 року, індексний номер: 39025514, державний реєстратор: Корнілов Н.О. , Юридичний департамет Маріупольської міської ради, Донецька область, номер запису про обтяження: 24217527.

Скасовано заборону на нерухоме майно щодо нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН: 10808999, що була зареєстрована приватним нотаріусом Апалько М.Ю. 31.01.2006 року, реєстраційний номер обтяження: 2832362.

Скасовано запис про іпотеку щодо нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН: 10808999, що була зареєстрована приватним нотаріусом Апалько М.Ю. 30.05.2007 року, реєстраційний номер обтяження: 2832407.

Стягнуто з АТ «ПроКредит Банк» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 640,00 грн. та витрати за проведення судово-економічної експертизи в сумі 9909,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «ПроКредит Банк», посилаючись на незаконність, необґрунтованість та безпідставність рішення суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що застосування судом першої інстанції положень ЗУ «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин є помилковим, оскільки кредитний договір укладений між сторонами не є споживчим, цільове призначення кредиту визначено як задоволення неспоживчих потреб, позичальником були використані кредитні кошти для задоволення неспоживчих потреб - придбання нежитлового приміщення, в якому позичальником ведеться підприємницька діяльність. Також зазначає, що висновки судово-економічної експертизи ґрунтуються на методиках, визначених у нормативно-правових актах, що на дату надання висновку втратили чинність, без урахування умов кредитного договору №8.6165 від 31 січня 2006 року (зі змінами та доповненнями згідно з договором №1 від 13 серпня 2009 року), та які не відповідають вимогам п.4.16. розділу ІV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5, тому вказаний висновок експертизи не є належним та достатнім доказом у справі для підтвердження правомірності та обґрунтованості вимог позивачів. Вказує на те, що кредитний договір було укладено в письмовій формі, підписаний повноважними особами, містить усі суттєві умови, передбачені законом для договорів та які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. При укладенні кредитного договору позичальник знав про умови договору та свідомо погоджувався з ними. Підписуючи кредитний договір позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення кредиту та сплати процентів, протягом тривалого часу кредитний договір виконувався, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним. У зв`язку з відсутністю підстав для визнання недійсним кредитного договору, відсутні підстави для визнання недійсними договорів іпотеки, поруки. Крім того вказував на те, що судом першої інстанції безпідставно не було застосовано строк позовної давності до позовних вимог позивачів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заперечували проти її задоволення, оскільки вважали, що кредит надавався ОСОБА_1 на споживчі цілі для задоволення особистих потреб як фізичній особі, а не підприємцю. Зібрані судом докази та проведена судова економічна експертиза свідчать про суттєве збільшення подорожчання вартості кредиту про що в договорі не зазначено. Просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «ПроКредит Банк» Линнік В.В., яка просила скаргу задовольнити, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 , а також пояснення ОСОБА_2 , які просили залишити рішення суду без змін, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 31 січня 2006 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №8.6165, відповідно до якого банк надав позивачу кредит у сумі 140 000 доларів США на строк 108 місяців із сплатою відсотків в розмірі 14%. Цільове призначення - задоволення особистих потреб. Погашення відсотків за кредитним договором мало здійснюватися відповідно графіку повернення кредиту і сплати відсотків, наведеному у додатку №1, який є невід`ємною частиною кредитного договору (т. 1 а.с. 10-13).

13 серпня 2009 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено договір №1 про внесення змін до кредитного договору №8.6165 від 31 січня 2006 року, за яким цей договір викладено у новій редакції, зокрема, змінено цільове призначення кредиту на задоволення особистих неспоживчих потреб (т. 1 а.с. 14-17).

31 січня 2006 року для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 були укладені договори іпотеки № 1184-ІД 1, за умовами якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - нежиле приміщення 30 Ф-1 площею 80,3 м2, що знаходиться у будинку АДРЕСА_2 та яке належить ОСОБА_1 (т 1 а.с. 18-21), та № 1184-ІД 2, за умовами якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - нежитлову будівлю АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_1 придбає (набуде у власність) в майбутньому (т 1 а.с. 22-25).

30 травня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору іпотеки №1184-ІД 2 від 31 січня 2006 року, відповідно до якої було збільшено ліміт суми кредитування до 200 000 доларів США (т 5 а.с. 87).

13 серпня 2009 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПроКредит Банк» було укладено Договір №1 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М.Ю. 31.01.2006 року за №3-57, яким цей договір викладено у новій редакції (т 1 а.с. 26-30).

Також, 31 січня 2006 року для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №8.6165-ДП1, за умовами якого вона на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання перед кредитором по зобов`язанням ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору №8.6165 від 31 січня 2006 року (т 1 а.с. 31).

13 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ПроКредит Банк» було укладено договір № 1 про внесення змін та доповнень до договору поруки, яким цей договір викладено у новій редакції (т 1 а.с. 32-34).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вимог позивача, оскільки вважав умови кредитного договору несправедливими в цілому, такими, що суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища позивача.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Відповідно до п. 20 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-1341цс15.

Крім того, за положеннями ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Між тим, як вбачається з укладеного між сторонами кредитного договору, цільове призначення кредитних коштів: «задоволення особистих неспоживчих потреб» та ця умова договору щодо цільового призначення кредиту ОСОБА_1 спростована не була.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач, в силу положення частини третьої статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 січня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір №8.6165, при укладенні якого сторони узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено. Підписуючи спірний договір, позивач ОСОБА_1 ознайомлювався з його змістом та умовами, з якими погодився та підписав його за власним бажанням та на власний ризик. Сторони застережень до договору не висловлювали, підпис позивача на договорі свідчить про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені. На виконання умов спірного договору позивач отримав кошти в обраній ним валюті, тривалий час виконував його у частині повернення кредитних коштів.

Позивачами не було надано доказів на підтвердження того, що з боку відповідача при укладенні кредитного договору вчинялися навмисні дії щодо введення їх в оману відносно умов укладеного договору, прав і обов`язків сторін.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Тобто нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Встановивши на підставі висновку експерта виключно ті обставини, що банком не була надана позивачу повна та достовірна інформація щодо умов кредитування і сукупної вартості кредиту у частині, що стосується реальної кредитної процентної ставки, суд першої інстанції за відсутності достовірних даних для визнання решти умов договору несправедливими, відсутності достовірних даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, безпідставно дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору недійсним в цілому, не встановивши всупереч статті 217 ЦК України обставин, які можна було кваліфікувати як несправедливі умови і які могли мати наслідком недійсності договору загалом.

Матеріали справи та встановлені судом апеляційної інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача ОСОБА_1 , а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Також матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, оскільки посилання позивачів на недійсність оспорюваних ними правочинів належним чином доведені не були, у задоволенні позовних вимог як про визнання кредитного договору, так і договорів іпотеки та договору поруки недійсними, зняття обтяження необхідно відмовити.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги АТ «ПроКредит Банк» в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та в задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивачі на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнені від сплати судового збору, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають компенсуванню за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «ПроКредит Банк» - задовольнити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2020 року - скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними - відмовити.

Судовий збір, сплачений акціонерним товариством «ПроКредит Банк» за подання апеляційної скарги в розмірі 2 480 грн. 40 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 07 липня 2020 року.

Судді В.М. Барков

І.П. Мироненко

Є.Є. Мальцева