Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Дундар І. О., Коротуна В. М., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення. Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишив без задоволення. Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишив без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 липня 2015 року у нескасованій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року залишив без змін.
1.1. Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд касаційної інстанції у різних палатах застосовує принципово різний підхід до вирішення питання про спадкування обов`язкової частки у спадщині. Як приклад неоднакового застосування норм права щодо спадкування обов`язкової частки у спадщині, колегія суддів навела:
3. Ухвалою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 березня 2020 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
3.1. Ухвала Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду мотивована тим, що ухвалити судове рішення у цій справі без відступу від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-468цс18) є неможливим.
4. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2020 року справу повернуто на розгляд Об`єднаній палаті Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
5. Ухвалою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 вересня 2020 року справу повернуто на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
5.1. Ухвала Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду мотивована тим, що в ухвалі суду про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не зазначено про необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах колегій суддів інших судових палат, а лише зазначається про розбіжність у практиці суду касаційної інстанції, не вказавши, у чому саме вони виявлені. При цьому в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не зазначається, яким чином пропонується чи мають бути застосовані норми права, а лише переписується їх зміст. Тому у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи об`єднаною палатою, оскільки розгляд справи, в якій відсутній функціонал (компетенційні повноваження) для об`єднаної палати, є судом, який не встановлений законом.
«на випадок своєї смерті ОСОБА_5 залишила заповіт, згідно з яким заповіла належне їй на праві власності майно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Встановлено, що син спадкодавця ОСОБА_5 (баби позивача) - ОСОБА_8 (батько позивача) був інвалідом 3-ї групи, тобто непрацездатним і незалежно від змісту заповіту мав право на обов`язкову частку у спадщині на підставі частини першої статті 1241 ЦК України.
У разі спадкування за законом ОСОБА_8 належав до першої черги спадкоємців та був би єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері і успадкував би все належне їй майно, тобто 3/4 частини спірної квартири.
З урахуванням викладеного, обов`язкова частка ОСОБА_8 (батька позивача) як непрацездатного сина спадкодавця за наявності заповіту, складеного на користь інших осіб, становила б половину від 3/4 частин квартири.
Відповідно до частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Недієздатний (непрацездатний) позивач, будучи онуком ОСОБА_5 , спадкує на підставі частини першої статті 1266 ЦК України ту частку спадщини, яка належала б за законом його батькові - непрацездатному ОСОБА_8 . Тобто ОСОБА_9 успадкував за правом представлення свого батька ОСОБА_8 після смерті баби ОСОБА_5 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 , які мав би успадкувати за законом непрацездатний ОСОБА_8 (батько позивача), якби він був живий на час відкриття спадщини».
Оскільки опікун ОСОБА_9 - ОСОБА_10 не подавала заяву про відмову від спадщини, а відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина незалежно від часу її прийняття належить спадкоємцеві з часу відкриття, то ОСОБА_9 є власником 3/8 частин спірної квартири з 02 січня 2008 року і власником 1/4 частини зазначеної квартири з 02 січня 2007 року».
«згідно із частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що на час смерті ОСОБА_11 з ним разом проживали його син - ОСОБА_12 та дружина ОСОБА_13 , 1930 року народження, тому після смерті спадкодавця право на обов`язкову частку у спадщині, незважаючи на наявність заповіту від 05 липня 2005 року, відповідно до якого спадкоємцем є ОСОБА_14 , мала його дружина ОСОБА_13 як непрацездатна вдова.
Отже, суд першої інстанції не встановив та не з`ясував наявність інших спадкоємців, чиї права можуть бути порушені прийнятим рішенням.
Частинами першою, третьою та п`ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Оскільки ОСОБА_14 на час смерті спадкодавця не проживав з ним, що підтверджується копією паспорта ОСОБА_14 (а. с. 3) , тому на нього поширюються вимоги частини першої статті 1270 ЦК України про необхідність звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини.
Ураховуючи те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів про прийняття ним спадщини або постанови нотаріуса про відмову у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, апеляційний суд на підставі статті 1270 ЦК України правильно визнав його таким, що не прийняв її.
Суд критично ставиться до доводів заявника про те, що у ОСОБА_12 могло виникнути право на спадкування майна після смерті батька, ОСОБА_11 , виключно із 12 лютого 2007 року та протягом трьох місяців (до ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та повинно було бути реалізоване шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини за законом до нотаріуса. Оскільки ОСОБА_12 проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Скобелківської сільської ради від 05 квітня 2018 року № 369 (а. с. 37), у строк, встановлений статтею 1270 ЦК України не відмовився від прийняття спадщини, він вважається таким, що її прийняв, а тому дотримався встановленого частиною другою статті 1270 ЦК України тримісячного строку для прийняття спадщини з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Подання заяви про прийняття спадщини у такому випадку було правом ОСОБА_12 , а не обов`язком, як вважає заявник.
Суд апеляційної інстанції перевірив рішення Горохівського районного суду Волинської області від 11 березня 2008 року та встановив порушення спадкових майнових прав інших спадкоємців ОСОБА_11 - його дружини ОСОБА_13 , яка мала право на обов`язкову частку, та сина ОСОБА_12 , які прийняли спадщину в порядку, визначеному частиною третьою статті 1268 ЦК України, тобто шляхом спільного проживання разом із спадкодавцем до дня його смерті. Вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що винесене з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов правильного висновку про необхідність його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_14 про визнання права власності на спадкове майно».
«співставлення переліку осіб, за якими визнається право па обов`язкову частку, та осіб, які вважаються такими, що прийняли спадщину в контексті частини 4 статті 1268 ЦК України, свідчить, що їх коло співпадає лише частково.
У разі, якщо майно спадкується вищевказаними особами (які вважаються такими, що прийняли спадщину), порядок спадкування і набутій ними права на спадкове майно має обов`язково враховувати особливості правового режиму відповідного майна. Якщо об`єктом спадкування виступає нерухоме майно, то відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Спадщина у вигляді нерухомого майна, яка відкрилась на користь спадкоємця із обов`язковою часткою, не переходить до нього автоматично. Нерухоме майно, право власності на яке не виникло у спадкодавця, не може бути включено до спадкової маси, оскільки відповідна державна реєстрація не проведена.
При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не здійснено державну реєстрацію права на спадщину, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.
До складу спадкової маси включається не обов`язкова частка як така, а конкретне майно, право власності на яке належало спадкодавцю відповідно до розміру цієї частки.
При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховується увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального підказу. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.
Отже, слід розмежовувати поняття «обов`язкова частка» і «майно, що входить до складу спадщини». Обов`язкова частка не входить до складу спадщини, спадкуванню підлягає саме майно.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_15 просив встановити факт належності обов`язкової частки у розмірі 1/4 спадкового майна за померлою ОСОБА_16 після смерті її доньки ОСОБА_17 з метою оформлення права на спадщину та одержання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_16 .
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_18 зазначала, що ОСОБА_16 спадщину після смерті ОСОБА_17 у встановленому законом порядку не прийняла, оскільки до спливу шестимісячного строку на її прийняття померла. А отже в силу вимог частини першої статті 1276 ЦК України у позивача не виникло права отримати у спадок обов`язкову частку матері у спадщині за заповітом ОСОБА_17 .
Частина І статті 1276 ЦК України визначає сутність спадкової трансмісії, а саме: якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).
За спадковою трансмісією перехід права на спадкування здійснюється не за правом черговості, а за правом закликання до спадщини правонаступника померлого спадкоємця.
Згідно із частиною 1 статті 1276 ЦК України перехід права на прийняття спадщини за спадковою трансмісією не застосовуються щодо обов`язкової частки у спадщині.
Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер у тому розумінні, що цим правом наділяється виключно певне вичерпне коло спадкоємців першої черги, які є найбільш уразливими у задоволенні їх майнових інтересів (стаття 1241 ЦК України). Зокрема відповідним правом наділені особи, які в силу свого фізичного стану об`єктивно позбавлені здатності рівної, поруч з іншими особами, реалізації своїх прав, що вимагає додаткового їх захисту з боку держави.
Тому право на обов`язкову частку прямо виключено зі спадщини, яка переходить до спадкоємців особи, що мала це право.
Разом із тим, якщо спадкоємець, що мав право на обов`язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого ввійшла прийнята обов`язкова частка. У такому випадку буде мати місце не перехід права на обов`язкову частку до спадкоємців, а прийняття спадщини у загальному порядку.
З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що право на обов`язкову частку у спадщині не входить до складу спадщини (спадкова маса) і не може бути передано спадкоємцеві в порядку спадкування, тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову.
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, вищезазначене не врахував та зробив помилкові висновки про те, що ОСОБА_16 , як спадкоємець з обов`язковою часткою, набула право спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_17 , тому її син ОСОБА_15 вправі спадкувати ј частину всього спадкового майна».
7.2. Оскільки суд касаційної інстанції у різних палатах застосовує принципово відмінний підхід до розумінні специфіки права на обов`язкову частку в спадщині, то в Об`єднаної палати були відсутні правові підстави для повернення справи колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.
Суддя В. І. Крат