РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/12023/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/62/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом,

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 ,

відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за первісним позовом

Служба у справах дітей Рівненської міської ради,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, за первісним позовом та

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іванюка Ігоря Васильовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року у складі судді Рудики Л.Д., ухвалене в м. Рівне о 10 годині 39 хвилин, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та просив усунути йому перешкоди в користуванні майном, шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 16 жовтня 2013 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ФК Факторинг» був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» уклало вказаний правочин на підставі заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки (домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ) шляхом надання Товариству з обмеженою відповідальністю КБ «Арма»), правонаступником якого є ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг», як іпотекодержателю, права на продаж будь-якій особі покупцеві з усіма повноваженнями та отримання будь-яких документів необхідних для здійснення продажу. Право власності на спірне домоволодіння зареєстроване за ним у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав від 06 травня 2015 року № 37165048. У домоволодінні за вказаною вище адресою зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до яких він звертався з вимогою про добровільне виселення, однак відповідачі відмовилися виконати його вимоги, а тому він змушений звертатися до суду з цим позовом.

У січні 2016 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16 жовтня 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ТОВ«Факторингова компанія «ФК Факторинг», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. , зареєстрований в реєстрі за № 1084; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 , на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_5 посилався на те, що при реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ТзОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» було допущено ряд порушень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин. Крім того, йому як власнику нерухомого майна та іпотекодавцю, в порушення вимог не було надіслано повідомлення про укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 16 жовтня 2013 року між ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» та ОСОБА_1 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 1084. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване тим, що ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» у встановленому законом порядку не набуло права на відчуження спірного домоволодіння, так як за рішенням суду від 30 червня 2011 року права власності на спірне нерухоме майно товариство не мало. При цьому, суд виходив з того, що за наявності підстав для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірне майно, відсутні правові підстави задоволення його позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального права, представник ОСОБА_1 адвокат Іванюк Ігор Васильович оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що що з матеріалів нотаріальної справи слідує, що ТзОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» до укладення договору купівлі-продажу володіло спірним нерухомим майном, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав, який був наданий ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" приватному нотаріусу під час укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_1 . Державна реєстрація права власності на нерухоме майно за ТзОВ "Факторингої компанія "ФК Факторинг" не була скасована чи оскаржена, а тому, відповідно до презумпції правомірності набуття права власності на майно, ОСОБА_1 та нотаріусом не ставилось під сумнів правомірність володіння ТзОВ "Факторингова компанії "ФК Факторинг" нерухомим майном, що було предметом купівлі-продажу. Вважає, що судом хибно встановлено правову природу укладеного правочину щодо купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки такий правочин не мав жодного правового відношення до заочного рішення суду від 30 червня 2011 року чи договору іпотеки, оскільки був простим договором купівлі-продажу нерухомого майна здійсненим в порядку визначеним законом з поданням необхідних документів. Крім того, при укладенні договору купівлі-продажу та набутті права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, воно не було обтяжене арештами чи іншими заборонами, оскільки такі обтяження були зняті під час реєстрації права власності на нерухоме майно за ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг". Стверджує, що суд, вийшовши за межі спору, встановив порушення, здійсненні ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" під час реєстрації права власності, хоча такі дії ОСОБА_5 не оскаржувались. Звертає увагу на те, що вказана в оскаржуваному рішенні суду реституція визнаного судом недійного правочину мала полягати у поверненні у власність ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" нерухомого майна як сторони правочину, яка його відчужила. Також, суд неправомірно визнавши недійсним договір купівлі-продажу не залучив до розгляду справи продавця за договором ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг". З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5 ..

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Cудом встановлено, що 02 вересня 2008 року між ТОВ КБ «Арма» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 31/07/840-N/5, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в розмірі 40 000 доларів США.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ОСОБА_5 та ТОВ КБ «Арма» був укладений договір іпотеки предметом якого є домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало йому на підставі договору купівлі-продажу від 02 вересня 2008 року. Вказане домоволодіння придбане за кредитні кошти.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року частково задоволено позов ТОВ КБ «АРМА» до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи: ВГІРФО УМВС України у Рівненській області, Орган опіки та піклування міста Рівне, ЖКП «Паркове», ЖКП «Західне», ОСОБА_9 , ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_10 та ОСОБА_3 про стягнення коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ТОВ КБ «АРМА» заборгованість у сумі 48 054 431 грн. Звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , шляхом надання ТОВ КБ «АРМА» як іпотекодержателю права на продаж вищевказаної квартири будь-якій особі покупцеві з усіма повноваженнями та з отриманням будь-яких документів, необхідних для здійснення продажу. Звернуто стягнення на нерухоме майно: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_5 , шляхом надання ТОВ КБ «АРМА» як іпотекодержателю права на продаж вищевказаного домоволодіння будь-якій особі покупцеві з усіма повноваженнями та з отриманням будь-яких документів, необхідних для здійснення продажу. В задоволені позовних вимог ТОВ КБ «АРМА» до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про виселення з квартири та домоволодіння відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2012 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року скасовано частково. Позов ТзОВ КБ «АРМА» задоволено частково в частині звернення стягнення на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_5 , квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 38 3637,91 грн шляхом надання ТОВ КБ «АРМА», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «РК Фактор», як іпотекодержателю право на продаж вищевказаного домоволодіння будь-якій особі покупцеві з усіма повноваженнями та з отриманням будь-яких документів, необхідних для здійснення продажу. В іншій частині рішення залишено без змін.

На підставі зазначеного рішення суду ТОВ КБ «АРМА», правонаступником якого є ТОВ «РК Фактор», набуло права укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки за кредитним договором від 02 вересня 2008 року.

Згідно з протоколом від 02 вересня 2013 року № 9 загальних зборів учасників ТОВ «РК Фактор» змінило свою назву на ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг».

16 жовтня 2013 року між ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 3 договору купівлі-продажу, домоволодіння належить ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» на підставі заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В..

У спірному домоволодінні зареєстровані та проживають ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та її малолітній син ОСОБА_4

14 липня 2015 року представником ОСОБА_1 адвокатом Іванюком І. В. було направлено ОСОБА_10 та ОСОБА_3 вимогу про добровільне звільнення займаного домоволодіння на протязі одного місяця з моменту отримання вимоги. Вказану вимогу ОСОБА_10 та ОСОБА_3 отримали 17 липня 2015 року, однак її не виконали.

Разом з тим, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок місцевого суду про те, що державна реєстрація прав на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проведено з порушенням вимог закону, що в свою чергу тягне за собою її недійсність.

Так, частинами першою, п`ятою, дев`ятою статті 38 Закону «Про іпотеку» визначено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження. Для посвідчення такого договору іпотекодержатель зобов`язаний за тридцять днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти такий договір. Іпотекодержатель має документально підтвердити нотаріусу, що він повідомив осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (підпункт 2.7 пункту 2 глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

При посвідченні правочину іпотекодержатель повинен надати нотаріусу документальне підтвердження того, що він повідомив осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки. При цьому, як було встановлено місцевим судом, у судовому засіданні ОСОБА_5 вказував, що його як власника майна не було повідомлено про продаж. Дана обставина учасниками справи не заперечувалася.

Відповідно до інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців, домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 а обтяжене договором іпотеки від 02 вересня 2008 року, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 серпня 2012 року ВДВС Рівненського МУЮ.

Відповідно до частини сьомої статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, місцевий суд виходив з того, що надане при посвідченні правочину заочне рішення Рівненського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року не є правовстановлюючим документом, на підставі якого у ТОВ Факторингова компанія «ФК Факторинг» виникає право власності на відчужуване домоволодіння, оскільки в ньому не передбачено виникнення чи перехід права власності до ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг». З таким висновком місцевого суду погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до підпункту 2.4 пункту 2 глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року при укладенні договорів відчуження нерухомого майна нотаріус перевіряє відсутність обтяження нерухомого майна іпотекою за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Підпункт 5.1. пункту 5 глави 15 розділу II Порядку передбачає випадки в яких, нотаріус знімає заборону відчуження майна.

Підпунктом 2.7 пункту 2 глави 2 розділу II Порядку, встановлено, якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження.

Відповідно до абзацу другого пункту 9 ч. 2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію

речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нотаріус як спеціальний суб`єкт здійснює функції державного реєстратора, а отже на нього покладено обов`язок зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності іпотекодавця, реєстрація якого була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення.

Частиною сьомою статті 16 цього Закону визначено вичерпний перелік осіб, за заявами яких проводиться державна реєстрація прав. Такими, зокрема є, власник, інший правонабувач, сторони правочину, за яким виникло право, уповноважена ними особа або державний кадастровий реєстратор у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до п. 26 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень №703 (що діяло на дату реєстрації), для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком.

Як зазначалося вище, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року, яке змінене рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2012 року, серед іншого, звернуто стягнення на нерухоме майно: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_5 , шляхом надання ТОВ КБ «АРМА» як іпотекодержателю права на продаж вищевказаного домоволодіння будь-якій особі покупцеві з усіма повноваженнями та з отриманням будь-яких документів, необхідних для здійснення продажу. Таким чином, зазначеними рішеннями іпотекодержателю не надавалося право на набуття права власності на предмет іпотеки, а тому в нотаріуса не було підстав для реєстрації права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг», яке в подальшому відчужило його ОСОБА_1 ..

Більш того, як вбачається з листа Головного територіального управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України, адресованого прокуратурі м. Рівне, у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т. В. не було достатніх підстав для зняття заборони відчуження спірного майна, а також нею 16 жовтня 2013 року при посвідченні договору купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 порушено вимоги підпункту 1.2 та 1.9 пункту 1 глави 2 розділу II Порядку, оскільки до примірника правочину не долучено правовстановлюючого документа та довідки про склад сім`ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що державну реєстрацію прав на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , проведено з порушенням вимог ч.7 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч. 1 ст. 52 Закону України «Про нотаріат», у зв`язку з чим вона не може залишатися чинною.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Отже, вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу є обґрунтованими та підлягають до задоволення, що в свою чергу, тягне скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірне майно, а відтак, і відхилення позову останнього про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іванюка Ігоря Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.