Єдиний унікальний номер 227/2361/20
Номер провадження 22-ц/804/3491/20
Головуючий у 1-ій інстанції Кошля А.О. Єдиний унікальний номер 227/2361/20
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/3491/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК «Добропіллявугілля» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 вересня 2020 року цивільну справу № 227/2361/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК «Добропіллявугілля», третя особа Державне підприємство «Добропіллявугілля», про відшкодування моральної шкоди (головуючий у 1 інстанції суддя Кошля А.О., повний текст рішення складено 21 вересня 2020 року),

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року позивач звернувся з позовом до ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля», в обґрунтування якого зазначив, що з 25 серпня 2010 року по 10 квітня 2016 року він перебував в трудових відносинах з ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» ВСП «Шахтоуправління Добропільське» та обіймав посаду машиніста підіймальної машини. Звільнений за станом здоров`я на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України.

Під час роботи на підприємстві відповідача в шкідливих умовах обумовленим впливом шкідливого фактору (важкість праці, пил фіброгенної дії) отримав професійні захворювання (хронічний бронхіт II ст., в фазі затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН I-ІІст. та хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легкою отупінню пониження слуху II ст.) внаслідок яких висновком МСЕК від 05.04.2016 року, йому було вперше встановлено 55 % втрати професійної працездатності у сукупності та третя група інвалідності. 05.09.2018 року висновком МСЄК йому було підтверджено 55 % втрати працездатності по сукупності двох професійних захворюванням та III групу інвалідності безстроково. Внаслідок отриманих профзахворювань йому завдано фізичні та моральні страждання, порушена нормальна життєдіяльність. У зв`язку з чим просив стягнути на його користь моральну шкоду завдану пошкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків у розмірі 55 000 грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 вересня 2020 року позов було задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» на користь ОСОБА_1 30000 грн. у відшкодуванні моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено та вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів зазначає, що вина відповідача у заподіянні позивачу шкоди відсутня. ОСОБА_1 не надавав достовірну інформацію про динаміку захворювання, не вживав заходів щодо лікування захворювання на ранніх стадіях. За результатами медичних оглядів, останній з яких був 19.05.2015 року, він визнавався придатним для роботи за професією машиніста підземних машин. Суд першої інстанції не врахував роботу позивача у шкідливих умовах на інших підприємствах та не вирішив питання щодо проведення по справі судової психологічної експертизи по даній справі. При визначенні розміру відшкодування судом першої інстанції не було враховано у повному обсязі усі обставини справи та визначена сума відшкодування є завищеною. Крім того, посилається на порушення судом норм процесуального права щодо строку розгляду справи.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого він просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В обґрунтування зазначає, що вина власника не вказана серед юридичних фактів, що входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин для відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що факт спричинення моральної шкоди є доведеним. Розмір моральної шкоди визначено судом з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 14 грудня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ДП «Добропіллявугілля», де працював на різних посадах, з 28.09.2010 року переведений на посаду машиніста підіймальної машини підземним з повним робочим днем у шахті ВП «Шахта Добропільська». Згідно наказу Міністерства вугільної промисловості №50 від 07.02.2011 року та наказу ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» №45 від 24.10.2011 року 01.11.2011 року ДП «Добропіллявугілля» реорганізовано через приєднання до ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля», на базі ВП «Шахта Добропільська» створено і розпочато роботу ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» Шахта Добропільська. Дію трудового договору з позивачем продовжено на підставі ст. 36 КЗпП України.

10.04.2016 року позивача було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України в зв`язку із виходом на пенсію.

Під час роботи на підприємстві відповідача ОСОБА_1 вперше встановлено професійні захворювання, а саме: хронічний бронхіт II ст., фаза затухаючого загострення, дифузний пневмосклероз, легенева недостатність І-ІІ ст.; хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким ступенем зниження слуху (ІІ ст.), що підтверджується медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інститут медицини праці Національної академії медичних наук України» від 09 лютого 2016 №3/37 на ім`я позивача та Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 19.02.2016 року, складеного ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля».

Актом розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання № 2 за формою П-4 від 19.02.2016 року підтверджується, що за період роботи на шахті «Добропільська» ВСП «Шахтоуправління «Добропільське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» умови машиніста підіймальної машини дільниці стаціонарного обладнання №2 ОСОБА_1 , відносяться: по мікроклімату до 2 (допустимого) класу, пл. пилу до 3 класу 1 ступеня, по важкості до 3 класу 1 ступеня (робоча поза), по шуту до 3 класу 1 ступеня. Працюючи у якості гірника очисного забою у період з 2001 року по 2010 рік на шахті «Добропільська» ОСОБА_1 піддавався впливу пилу від 25 до 600 мг/м?, рівню шуму до 97 бБА (непостійний) на протязі 25-40% робочого часу,вологості повітря 85-100%,температурі повітря 15-36?С, швидкість руху повітря від 0,05 до 8,0 м/с.

Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 від 05.12.2015 року позивач перебував на лікуванні у КЗОЗ «Добропільська лікарня інтенсивного лікування» з 10.10.2015 року. Діагноз: хронічний бронхіт у стадії загострення, дихальна недостатність 1-2 ст.

Згідно з випискою із медичної карти стаціонарного хворого від 09.02.2016 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні у КЗОЗ «Добропільська лікарня інтенсивного лікування» з 04.12.2015 року по 29.12.2015 року з діагнозами хронічний бронхіт II ст., фаза затухаючого загострення, дифузний пневмосклероз, легенева недостатність І-ІІ ст.; хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким ступенем зниження слуху (ІІ ст.). Лікувальні та трудові рекомендації: протипоказана робота в умовах дії пилу, несприятливого мікроклімату, дії токсичних та подразнюючих газів, шуму; динамічне спостереження профпатолога, пульмонолога, терапевта, кардіолога, ЛОР, гастроентеролога, ревматолога, ендокринолога за місцем проживання; санаторно-курортне лікування, динамічне спостереження клініки професійних захворювань.

Висновком МСЕК серія АВ № 0607779 від 05.04.2016 позивачу вперше встановлено за сукупністю 55% втрати професійної працездатності за вказаними професійними захворюваннями та ІІІ група інвалідності з 18.03.2016 року, визначено потребу у медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, та встановлено дату чергового переогляду 05.04.2018 року.

Відповідно до довідки МСЕК серія АВ № 0869813 від 05.09.2018 року ОСОБА_1 підтверджена за сукупністю 55% втрати професійної працездатності за вказаними професійними захворюваннями та ІІІ група інвалідності безстроково.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок ушкодження здоров`я та втрати професійної працездатності позивачу завдано моральну шкоду, обов`язок по відшкодування якої, відповідно до Закону України «Про охорону праці» та положень Кодексу Законів про Працю України, покладено саме на відповідача як на роботодавця. Визначаючі розмір відшкодування суд з урахуванням обставин справи та принципу розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію на відшкодування моральної шкоди в розмірі 35000 грн.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача у заподіянні шкоди, оскільки відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди.

Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

На підтвердження факту ушкодження здоров`я позивачем було надано медичний висновок Центральної лікарсько-експертної комісії, Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, довідку про результати визначення ступеню втрати працездатності, та довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, відповідно до яких позивачу безстроково встановлено 3 групу інвалідності, ступень втрати працездатності - 65 відсотків.

Відповідно до медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інститут медицини праці Національної академії медичних наук України» від 09.02.2016 №3/37 на ім`я позивача в якості обґрунтування встановлення професійної категорії захворювань зазначено: клініко-діагностичні дані, умови праці, надані у санітарно-гігієнічній характеристиці, за №709/02 від 26.11.2015 року, згідно якої хворий під час робіт підлягає дії пилу вище ГДК (до 12,2-150 мг/м3, при ГДК - 10,0 мг/м3), та шуму вище ГДР (до 97 дБа, при нормі - 80 дБа), профмарштут - більше 20 років шкідливого стажу.

Таким чином, в даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що зазначений у позові розмір відшкодування є необґрунтованим оскільки відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31 березня 1995р., № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного страждання. Діюче законодавство не містить визначення способів обчислення її розміру. Зважаючи на це будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З рішення суду вбачається, що судом першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно досліджені всі обставини по справі у тому числі: характер та ступень втрати працездатності, яка встановлена позивачу безстроково, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, з урахування встановлення групи інвалідності, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, судом враховані всі надані сторонами докази і їм дана належна оцінка. Визначена судом сума відшкодування моральної шкоди є справедливою та такою, що відповідає обставинам справи.

Апеляційний суд також відхиляє довід апеляційної скарги щодо необхідності проведення по справі експертизи, оскільки відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін. Кожна сторонам несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє в реалізації ними прав, передбачених законом.

У відповідності до вимог процесуального права, судом роз`яснено відповідачу обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ним обставин, зокрема право на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи, проте клопотань з цього приводу останнім не заявлено ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права щодо строку розгляду справи оскільки вони не спростовують правильність правових висновків суду та не є підставою для обов`язкового скасування судового рішення. Крім того, з матеріалів справи убачається, що розгляду справи у судовому засіданні судом першої інстанції неодноразово відкладався саме за клопотаннями представника відповідача (клопотання про перенесення судового засідання від 08.07.2020 року, клопотання про перенесення судового засідання від 05.08.2020 року, клопотання про витребування доказів від 12.08.2020 року.)

Решта доводів апеляційних скарг не спростовують правильність правових висновків суду та зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Рішення суду першої інстанції винесене з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК «Добропіллявугілля» залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

Т.В. Космачевська

Ю.М.Мальований