ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/297/20 Головуючий у 1-й інстанції: Прінь І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Тамара Володимирівна, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Тамара Володимирівна, про визнання заповіту недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Трет`як Валентини Кирилівни на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2019 року та на додаткове рішення від 30 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Т.В., про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Зазначало, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , 1930 року народження, спадкоємцями після смерті якої є її племінниця ОСОБА_2 - відповідачка по справі.

ОСОБА_3 була власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яку у грудні 2016 року вона продала позивачці ОСОБА_1 , оскільки мала намір виїхати на постійне місце проживання до своєї племінниці. Проте, після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 повідомила, що посварилася зі своєю племінницею і остання відмовилася забирати її до себе, у зв`язку із чим вона залишилася проживати в спірній квартирі.

Оскільки ОСОБА_3 була особою похилого віку, з січня 2017 року позивач почала надавати їй допомогу, водила до лікарів, прала, готувала їжу, прибирала, залишалася з нею ночувати у квартирі.

На початку квітня 2017 ОСОБА_3 захворіла. 12 квітня 2017року за згодою ОСОБА_3 її було госпіталізовано до Бердянського психоневрологічного диспансеру, де вона пройшла двотижневий курс стаціонарного лікування.

Після виписки з лікарні ОСОБА_3 потребувала постійного догляду і на її прохання позивачка забрала до себе в АДРЕСА_2 .

У квартирі для ОСОБА_3 була виділена окрема кімната з ліжком, шафою та іншими предметами побуду, був привезений її одяг, церковні книги, ікони, предмети особистої гігієни. На її прохання освятили квартиру.

Весь цей час вона доглядала за ОСОБА_3 , купувала необхідні речі, ліки, у них був спільний бюджет. Після лікарні у Виноградової покращився стан здоров`я, вони разом готували їжу, виходили на прогулянки.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 від хронічної ішемічної хвороби серця. Біологічна смерть ОСОБА_3 констатована ІНФОРМАЦІЯ_1 о 8.25 за адресою: АДРЕСА_2 . Вона організувала церемонію поховання та за свої кошти поховала ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 її племінниця ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири від 03 грудня 2016 року недійсним з підстав, передбачених ст.229 ЦК України.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07червня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року, договір купівлі-продажу квартири від 03грудня2016р. було визнано недійсним. Станом на день подання цього позову рішення суду виконане, запис про реєстрацію договору купівлі-продажу скасована.

Наприкінці вересня 2018 року, прибираючи у спірній квартирі, вона знайшла оригінал заповіту ОСОБА_3 на своє ім`я від 14 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Каракуловим Д.Л., реєстр. №2274.

26 вересня 2018 року вона звернулась до приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Шевченко Т.В., якою була заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою нотаріуса від 27 вересня 2018року вих.№225/02-31 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що пропущений строк для прийняття спадщини та заявник не був зареєстрований за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Однак позивач вважає, що вона фактично прийняла спадщину, як спадкоємець за заповітом, який постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 .

Оскільки вона не має можливості довести цей факт в інший, ніж судовий, спосіб, тому просила суд встановити факт свого постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_2 та визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_3 .

Заперечуючи проти позову, у січні 2019 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що ОСОБА_3 ніколи і ні за яких обставин не мала волевиявлення на безоплатну передачу свого житла, як за свого життя, так і після смерті, іншій особі, в тому числі і ОСОБА_1 Спадкодавець бажала передати свою квартиру іншій особі лише за умови догляду за нею і довічного утримання. Посилаючись на те, що заповіт складено під впливом інших осіб, просила про задоволення зустрічного позову.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені повністю.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4104,80 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 жовтня 2019 року визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові і задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильну оцінку зібраним у справі доказам. Відповідач вважає недоведеним факт постійного проживання спадкодавця однією сім`єю разом із позивачкою на день відкриття спадщини, покладені в основу судового рішення докази суперечать іншим доказам, яким судом не надана оцінка. На думку відповідача, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що спадкодавець декілька разів змінював свої заповіти, що свідчить про відсутність волі останньої на безоплатну передачу спадкової квартири у власність позивачки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що оскаржувані рішення є законними і обґрунтованими. Факт її постійного проживання однією сім`єю разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не заперечувався відповідачкою у суді першої інстанції. Тривалість спільного проживання спадкоємця і спадкодавця не мають правового значення, оскільки у неї виникло право на спадщину не як у члена сім`ї спадкодавця, а як у спадкоємця за заповітом. Вважає, що суд першої інстанції дав правильну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності. Неодноразова зміна спадкодавцем свого заповіту не свідчить про невідповідність його змісту справжній волі спадкодавця і не є підставою для визнання його недійсним. Визнання в судовому порядку недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири не є підставою для висновку про те, що заповіт складено під впливом помилки або обману, або під впливом психологічного тиску.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази за правилами ст.ст. 77-81, 89 ЦПК України виходив із того, що факт постійного проживання однією сім`єю спадкодавця разом зі спадкоємцем за заповітом на час відкриття спадщини є доведеним, а том у відповідності до ст.ст.1223 ч.1, 1268 ч.3 ЦПК України позивачка як спадкоємець за заповітом набула право на спадщину на спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2018р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Бердянськ померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.е.9 т.1).

14 листопада 2016 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким призначила спадкоємицею всього свого майна громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.13 т.1). Вказаний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Каракуловим Д.Л., відомості про його вчинення були внесені до Спадкового реєстру 14 листопада 2016 року (а.с.14 т.1). При реєстрації цього заповіту був скасований попередній заповіт ОСОБА_3 від 06 червня 2016 року № 1020 ( а.с.14 т.1).

Після складання заповіту, а саме 03 грудня 2016 року, ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, рішенням Бердянського міськрайонного суду від 07червня 2018року, ухваленим у справі №310/8530/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, договір купівлі-продажу однокімнатної квартири від 03грудня 2016 року був визнаний недійсним з підстав ч.1 ст.229 ЦК України, як такий, що був вчинений під впливом помилки.

Таким чином, внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, вказана квартира увійшла до складу спадщини, що залишилася після смерті спадкодавця ОСОБА_3

19 жовтня 2017р. відповідач ОСОБА_2 , яка є племінницею померлої, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 . На підставі поданої заяви приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Шевченко Т.В. була заведена спадкова справа №75, копія якої надана суду (а.с.4-43 т.2).

Відповідно до матеріалів спадкової справи, 26 вересня 2018 року до нотаріуса також звернулася ОСОБА_1 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом ( а.с.24 т.2).

Постановою нотаріуса від 27 вересня 2018 року (а.с.28 т.2) ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_3 через пропущення заявником строку для прийняття спадщини, заявник не був зареєстрований за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини (тобто не прийняв спадщину фактично).

Відповідно до наданих доказів, які знаходяться в матеріалах цивільної справи, місце проживання спадкодавця ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із Актом ОСМД «Травневий» від 24 вересня 2018, підписаним мешканцями будинку АДРЕСА_2 - ОСОБА_4 (квартира НОМЕР_1 ), ОСОБА_5 (квартира НОМЕР_2 ), ОСОБА_6 (квартира НОМЕР_3 ), та засвідченим керуючим ОСМД Дідух С.В. , ОСОБА_3 з 27 квітня 2017року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала у ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.42 т.1).

Згідно із довідкою лікаря швидкої допомоги ОСОБА_8 (а.с.51 т.1) ним ІНФОРМАЦІЯ_1 о 8-25 констатована біологічна смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Допитані в якості свідків під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 підтвердили той факт, що з квітня 2017 року спадкодавець ОСОБА_3 проживала у ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Отже, на час відкриття спадщини станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 рік ОСОБА_1 проживала постійно зі спадкодавцем ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 вже зверталася із позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , а отже не може бути визнана такою, що фактично прийняла спадщину, оскільки проживала разом із спадкодавцем однією сім`єю, є неспроможними. Предметом доказування в іншій справі було з`ясування наявності у спадкоємця поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Думка скаржника про те, що відповідно до абз.5 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні оскільки ОСОБА_3 на день своєї смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , то і відкриття спадщини повинно бути здійснено за місцем реєстрації спадкодавця - є хибною.

Законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до ст. 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитись поза межами його реєстраційного обліку. При цьому відсутність реєстрації спадкодавця за останнім місцем його проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч.3 ст. 1268 ЦК України підтверджуються достатньою кількістю інших належних і допустимих доказів.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.05.2018року за №428/3238/16-ц та від 01.08.2018 року за №212/9157/15-ц.

Відповідно до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Стаття 1233 ЦК України визначає заповіт як особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Спадкоємці за законом спадкують тільки у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини (частина друга статті 1223 ЦК України). Таким чином, чинне спадкове законодавство України ґрунтується на принципі переваги формального волевиявлення спадкодавця над положеннями закону.

Установивши, що у грудні 2016 року ОСОБА_3 продала свою квартиру і фактичним постійним місцем її проживання на час відкриття спадщини була квартира позивачки, яка здійснювала догляд за спадкодавцем і несла витрати з її поховання, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.1268, 1223 ЦК України обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 і визнав за нею право на спадщину за заповітом.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що спадкодавець декілька разів змінював свої заповіти, що свідчить про відсутність волі останнього на безоплатну передачу спадкової квартири у власність ОСОБА_1 .

Проте реалізація спадкодавцем свого права на зміну або скасування заповіту не свідчить про відсутність його волі на розпорядження своїм майном на випадок своєї смерті у спосіб, визначений в останньому заповіті.

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповіт -це особисте розпорядження особи на випадок її смерті.

Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження.

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами Цивільного Кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 203 ЦК України, яка визначає основні критерії чинності правочину, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша, друга статті 1257 ЦК України).

Аналіз положень статей 215, 1257 ЦК України дає підстави дійти висновку, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Вказаний перелік є вичерпним.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Саме особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, що спонукали до його вчинення, крім випадків, встановлених законом.

Встановлено, що 14 листопада 2016 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким призначила спадкоємицею всього свого майна громадянку ОСОБА_1 ( а.с.13 т.1). Вказаний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Каракуловим Д.Л. Складанням цього заповіту ОСОБА_3 скасувала заповіт, який був складений нею 06червня 2016 року.

З наданої суду копії Спадкової справи №75/2017р., заведеної 19 жовтня 2017 року після смерті ОСОБА_3 (а.с.5-44 т.2) встановлено, що до приватного нотаріуса Шевченко Т.В. звернулися: 19 жовтня 2017 року ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини за законом; 26 вересня 2018 року ОСОБА_1 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Постановою нотаріуса від 27 вересня 2018 року (а.с.28 т.2) ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_3 через пропущення заявником строку для прийняття спадщини, заявник не був зареєстрований за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини (тобто не прийняв спадщину фактично).

З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 19 жовтня 2017 року (а.с.10-12 т.2) встановлено, що ОСОБА_3 неодноразово складала заповіти, а саме: 12 липня 2007 року, 12 серпня 2010 року, 13 березня 2014 року, 06 червня 2016 року і 14 листопада 2016 року.

Заповіт ОСОБА_3 від 14 листопада 2016 року за життя спадкодавцем не скасовувався і є чинним.

Зі змісту заповіту від 14 листопада 2016 року слідує, що він був складений у приміщенні робочого місця нотаріуса. ОСОБА_3 власноручно зазначила у заповіті про те, що заповіт записаний нотаріусом з її слів вірно, прочитаний нею вголос та підписаний особисто о 14 год. 15 хв., як такий що повністю відповідає її волевиявленню, після чого поставила свій власноручний підпис.

Згідно довідки №2424 від 14 листопада 2016 р., виданої лікарем-психіатром напередодні складання заповіту, ОСОБА_3 , 1930 року народження до психоневрологічного диспансеру за допомогою не зверталась та на обліку не перебувала. На момент огляду психічних розладів не виявлено (а.с.15 т.1).

Вищевикладене свідчить про те, що висновок суду першої інстанції щодо недоведеності наявності обставин, які б могли впливати на недійсність оспорюваного заповіту є вірним.

Визнання недійсним договору купівлі продажу спірної квартири після смерті ОСОБА_3 , яка за свого життя правочин не оспорювала, добровільно переїхала проживати до позивачки, не є достатньою підставою для висновку про те, що при складанні заповіту спадкодавець помилялася стосовно його змісту і правив ох наслідків.

Як встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, позивачка доглянула спадкодавця до її смерті, несла витрати з її поховання, тобто повністю виконала волю покійної.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що рішення суду першої інстанції ґрунтується лише на єдиному доказі у вигляді Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 19 жовтня 2017 року є неспроможними, вказані твердження свідчать лише про незгоду скаржника із рішенням суду.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Трет`як Валентини Кирилівни залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2019 року та додаткове рішення від 30 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 16 січня 2020 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: О.М.Кримська

А.В.Дашковська