Справа № 459/2297/19
Провадження № 2/459/275/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Новосада М.Д.

з участю секретаря судового засідання Шульган Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації (Повітрофолоцький проспект, 27, м.Київ) про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України,-

ВСТАНОВИВ:

20.08.2019 позивач звернувся у суд з даним позовом, в якому просить стягнути з Російської Федерації моральну шкоду у розмірі 1001 976,50 грн., що еквівалентна 35 000 євро. В його обґрунтування послався на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Червоноград Львівської області До 01.01.2015 року проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 31.08.2018 року у цивільній справі №459/1622/18 встановлено юридичний факт того, що його вимушене переселення в січні 2015 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна. Вважає, що збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна йому завдано істотної моральної шкоди.

Підставою звернення до суду із даними вимогами вказав наступне. З кінця лютого 2014 року гуманітарна та соціально-політична ситуація в Криму стала погіршуватись, оскільки на півострові з`явились російські військовослужбовці, які захопили органи державної влади півострову та українські військові частини. Кількість російських спецпризначенців та кількість зброї, яку вони носили відкрито була такою, що будь-які спроби протидіяти захопленню Криму були б марними.

16 березня 2014 року за допомогою російських окупаційних військ, в Криму був проведений фіктивний референдум про статус АР Криму у складі України. Після його проведення та оголошення результатів помітне було суттєве погіршення мобільного зв`язку, Інтернету та телебачення, не було змоги дізнаватися правдиву інформацію про події в Україні. Згодом замість української валюти російська окупаційна влада ввела на півострові російський рубль. До осені 2014 року були вимкнені всі українські телеканали та змінені на російські, які здебільшого поширювали дезінформацію стосовно подій в Україні та у світі. Також були суттєві труднощі з громадським транспортом та перетином адміністративного кордону між Автономною Республікою Крим та Херсонською областю. Це пояснювалось тим, що російські прикордонники фактично створили мережу пунктів пропуску, на яких російські прикордонники перевіряли документи та здійснювали обшуки транспортних засобів. При цьому, в межах півострову він не мав можливості дістатися до Сімферополя. Таким чином, анексія Кримського півострову позбавила його права на вільне пересування в межах своєї країни.

Російська окупаційна влада вимагала від мешканців Криму змінити український паспорт на російський. Він відмовився від зміни паспорту на російський, у зв`язку із чим був суттєво обмежений у доступі до медичних та соціальних послуг, а також у своїй господарській діяльності, що негативно відобразилось на його доходах. Все це, а також вкрай негативна ситуація з правами людини в Криму, призвели до погіршення стану його здоров`я. Як наслідок, не витримавши умов проживання на окупованій території України, в січні 2015 року він остаточно переїхав до м.Червоноград Львівської області.

Вказав, що в результаті збройної окупації Автономної Республіки Крим та м. Севастополя Російською Федерацією він втратив житло, роботу, налагоджений побут, сталі соціальні зв`язки та можливість проживання на рідній землі.

Вважає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь України порушені його права, передбачені Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20.03.1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16.09.1963 року, зокрема: право на свободу повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії, право на вільне пересування та вільний вибір місця проживання тощо. Такі порушення є множинним, що має враховуватись судом.

Стверджує, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно незаконно анексувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частково окупувавши частину території України, а саме частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського Заключного акту Наради по безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

На його думку, наявні усі правові підстави для стягнення з Російської Федерації, як з учасника цивільних правовідносин, в його користь грошового еквіваленту справедливої компенсації завданої Російською Федерацією моральної шкоди у розмірі 1 001 976,50 грн., що є еквівалентом 35 000,00 євро. Такий розмір шкоди розраховувався на підставі чинних нормативно-правових актів та практики Європейського суду з аналогічних питань, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень моїх особистих прав, свобод та інтересів.

27.08.2019 по справі було відкрито провадження.

12.12.2019 закрито підготовче провадження, справу було призначено до судового розгляду по суті.

31.03.2020 розгляд справи відкладався для повторного виклику відповідача.

30.06.2020 сторони в судове засідання не з`явились.

12.12.2019 позивач подав суду заяву, в якій просив провести розгляд справи у його відсутності, вказав, що позовні вимоги підтримує.

Відповідач належно повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Однак представник відповідача у судові засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань та відзиву не подав.

Тому суд на підставі ст.280 ЦПК України провів заочний розгляд справи.

Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу.

Оцінивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з копією паспорта позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Червонограді Львівської області та з 01.03.2007 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 (а.с.14-16).

Відповідно до довідки від 21.01.2015 № позивач постійно проживав за вище вказаною адресою і перемістився з тимчасово окупованої території у м. Червоноград Львівської області 01.01.2015 (а.с.17-18).

Копією рішення від 31.08.2018 у справі №459/1622/18, яке набрало законної сили, встановлено факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в січні 2015 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, Україна.

За правилами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

В силу ст. 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами , а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.2 ст.61 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме в т.ч. Автономної Республіки Крим, де проживав позивач.

Згідно із ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до ч.ч.3,6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

З матеріалів справи вбачається, також і встановлено судом, що внаслідок збройної (військової) агресії Російської Федерації позивач суттєво був обмежений у доступі до медичних та соціальних послуг, а також у своїй господарській діяльності, що негативно відобразилось на його доходах та призвело до погіршення стану його здоров`я, що призвело до його вимушеного переселення, в результаті чого він втратив житло, роботу, налагоджений побут, сталі соціальні зв`язки та можливість проживання на рідній землі, що завдало йому значної моральної шкоди.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом.

При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.

Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із зни-щенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру право-порушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шко-да відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до вимог "Правила суду - компенсація шкоди", які використову-ються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шко-ди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Єв-ропейською конвенцією порушення.

В ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Єв-ропейського суду з прав людини" вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зроби-ти висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши "Правила суду - компенсація шкоди", виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер.

Враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів ОСОБА_1 , а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно нього.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену ОСОБА_2 моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини.

Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 35 000 Євро, позивач довів суду, що через власний душевний біль, страждання через втрату майна, доходів, порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, які він відчуває, що свідчить про наявність підстав для задоволення його вимог в повному обсязі, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - Російської Федерації, на користь позивача.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Частиною 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України та відповідно окупацію частини території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту нара-ди по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Феде-рація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її май-ну.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Таким чином, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Згідно із п.1 ч.2 ст.4 який згідно із за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особо справляється судовий збір, який становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так як ціна позову становить 1001976,50 грн., то 1% від даної суми - 10019,77 грн., що не перевищує 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (5?2102=10510 грн.).

На підставі ст. 27, 55 Конституції України, ст. 2, 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 3 ст. 2 Міжнародного Пакту про грома-дянські і політичні права, ст. ст. 11, 16, 22, 23, 1167, 1168 ЦК України, керуючись ст.ст. 2, 12,13, 81, 141, 259, 263-265, 273, 280, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації (Повітрофолоцький проспект,27, м.Київ) про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України - задовольнити.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1001 976 (один мільйон одна тисяча девятсот сімдесят шість) гривень 50 копійок, що за офіційним курсом НБУ на день підписання позову складає 35000 (тридцять п`ять тисяч) Євро.

Стягнути з Російська Федерація в користь держави 10019,77 грн. судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 03.07.2020.

Суддя: М. Д. Новосад