Справа № 185/1567/16-ц
Провадження № 2/185/502/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 грудня 2020 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Мерцалової Н.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Самуха В.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В

18 лютого 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», звернулось з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а. с. 2-3, зворот, т. 1).

В обґрунтування позовних вимог вказано, що між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», як кредитором, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір кредиту № 210МІ1 від 01 березня 2013 року (а. с. 9-16, т. 1).

Згідно п. 1.1 вказаного кредитного договору, позичальнику було надано кредит у сумі 105000 грн. на умовах строковості, платності та цільового використання грошових коштів зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 18,49 річних.

Погашення кредиту позичальником мало проводитись періодичними платежами до лютого 2033 року, згідно графіку, наведеного в п. 1.1.1 кредитного договору.

Розмір щомісячних платежів був наведеним в детальному розписі сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, підписаного представником банку та позичальником (а. с. 18-21, зворот, т. 1)

Банк зобов`язання перед позичальником виконав повністю, проте, з боку позичальника допущено порушення зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість та існують достатні правові підстави для дострокового стягнення залишку не сплаченого кредиту.

Також, на підставі положень п. 4.2 кредитного договору, банком нараховано пеню внаслідок порушенням зобов`язань позичальника щодо своєчасної сплати відсотків.

На підставі приписів ст. 625 ЦК України банком нараховані інфляційні втрати на суму несвоєчасно сплачених відсотків.

Загальний розмір заборгованості, що виникла внаслідок порушення позичальником умов договору кредиту № 210МІ1 від 01 березня 2013 року становить 106913,36 грн., що складається з:

1. Заборгованість за тілом кредиту - 83 742,23 грн.

2. Заборгованість за відсотками 16 647,92 грн.

3. Пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 3 842,79 грн.

4. Інфляційні витрати за відсотками - 2 698,42 грн.

Також, згідно доводів позовної заяви, 01 березня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 210 МІ1-ПОР (а. с. 23-24, зворот, т. 1).

За змістом п. 1.1 вказаного договору, поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно із позичальником за повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісії, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу) у розмірі, в порядку та на умовах, передбачених договором кредиту № 210МІ1 від 01 березня 2013 року.

Оскільки позичальником умови щодо своєчасної та повної сплати заборгованості за кредитним договором не виконані, заборгованість у сумі 106913,36 грн. підлягає стягненню з позичальника, ОСОБА_2 , та поручителя, ОСОБА_3 , у солідарному порядку.

Заочним Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року позовні вимоги задоволені повністю.

Стягнено солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 106 913,36 грн., заборгованість за кредитним договором № 201МІ01 від 01.03.2013 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року скасовано заочне Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2020 року вирішено залучити до участі у справі правонаступника публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк».

В ході розгляду справи представником позивача, Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», позовні вимоги були уточненими та змінено обґрунтування правових підстав стягнення заборгованості.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач, діючи в особі свого представника, просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договором кредиту № 201МІ01 від 01.03.2013 року у сумі 106 913,36 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 83 742,23 грн., заборгованості за відсотками - 16647,92 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків 3 824,79 грн., інфляційні витрати за відсотками 2 698,42 грн.

Додатково до вказаного вище розміру заборгованості позивач просив стягнути 53 348, 98 грн. за період з 27.10.2015 року по 11.08.2019 року, що включає заборгованість за кредитом у розмірі облікової ставки НБУ 9 665,25 грн., заборгованість за інфляційними втратами на суму тіла кредиту 34 836,74 грн., 3% річних, нарахованих на суму тіла кредиту 1921,45 грн., 3% річних, нарахованих на суму прострочених відсотків - 6 925,54 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в останній редакції, просив позов задовольнити, стверджував про наявність правових підстав для солідарного стягнення заборгованості з позичальника та поручителя з урахуванням допущених позичальником порушень умов кредитного договору та чинності договору поруки.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення грошових коштів з поручителя ОСОБА_3 , стверджуючи про припинення дії договору поруки та відсутності суб`єктивного права правонаступника кредитора вимогами повернення боргу від поручителя.

В судових дебатах представники сторін підтримали висловлені ними позиції, при цьому, представник позивача додатково акцентував увагу на чинності договору поруки від 01 березня 2013 року № 210 МІ1-ПОР з урахуванням приписів ст.559 ЦК України в редакції Закону України № 2478-VІІІ від 03.07.2018 року та приписів п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» вказаного закону.

В свою чергу, представник відповідача наполягав на неможливості поширення на спірні правовідносини приписів ст.559 ЦК України в редакції Закону України № 2478-VІІІ від 03.07.2018 року, так як порука, як правовідношення, припиналась до набрання чинності вказаним законом, який в силу приписів ст.58 Конституції України не має зворотної дії в часі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, подані учасниками справи для обґрунтування заявлених вимог та заперечень, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Зокрема, як слідує з матеріалів справи, між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», як кредитором, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір кредиту № 210МІ1 від 01 березня 2013 року (а. с. 9-16, т. 1).

Згідно п. 1.1 вказаного кредитного договору, позичальнику було надано кредит у сумі 105 000 грн. на умовах строковості, платності та цільового використання грошових коштів зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 18,49 річних.

Погашення кредиту позичальником мало проводитись періодичними платежами до лютого 2033 року, згідно графіку, наведеного в п. 1.1.1 кредитного договору.

Розмір щомісячних платежів та терміни їх внесення були наведені в детальному розписі сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, підписаного представником банку та позичальником (а. с. 18-21, зворот, т. 1).

Пунктом 2.4.1 кредитного договору передбачено, що сплата процентів здійснюється щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, у валюті кредиту.

Згідно 4.1 кредитного договору, у разі порушення позичальником строків сплати відсотків та строку повернення кредиту, позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно приписів п. 4.4 кредитного договору, у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником обов`язків, визначених в п. 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору (щодо своєчасної сплати процентів та погашення кредиту), протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, а позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня кредитора погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом та нараховані штрафні санкції.

Далі, судом встановлено, що між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 210 МІ1-ПОР (а. с. 23-24, зворот, т. 1).

За змістом п. 1.1 вказаного договору, поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно із позичальником за повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісії, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу) у розмірі, в порядку та на умовах, передбачених договором кредиту № 210МІ1 від 01 березня 2013 року.

Згідно п. 6.1 договору поруки, цей договір набирає чинності з дня його укладення та діє до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою.

Банк зобов`язання перед позичальником виконав повністю, проте, з боку позичальника допущено порушення зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість.

Як слідує з розрахунку заборгованості, виконаному банком, останній платіж у сумі 205,14 грн. зроблено позичальником 08.05.2014 року (а. с. 25, т. 1).

Після вказаної дати погашення поточної та простроченої заборгованості не проводилось.

Обставини щодо розміру отриманого кредиту, сукупного розміру сплаченої заборгованості та залишку заборгованості, наведених в розрахунку банку, сторонами справи не заперечуються.

Отже, спірні правовідносини виникли внаслідок неналежного виконання обов`язків ОСОБА_2 щодо повернення кредиту, сплати відсотків та нарахованої пені за договором кредиту № 210МІ1 від 01 березня 2013 року, що підтверджує факт порушення прав та законних інтересів публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», як кредитора, та його правонаступника, публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк».

Вирішуючи питання щодо частково задоволення позовних вимог, суд вважає, що спірні правовідносини регулюють наступні правові норми ст. 11, 202,509, 526, 530, 551, 553 559, 625, 626, 629, 1046, 1048, 1050, 1054 ЦК України.

Згідно приписів п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно приписів ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно положень ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно приписів ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно приписів ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Правила вказаної статті не виключають можливість одночасного встановлення як строку виконання - періоду часу, протягом якого повинно бути виконаним зобов`язання, в розумінні ч. 1 ст. 251 ЦК України, так і терміну виконання зобов`язання - моменту у часі, у розумінні ч. 2 ст. 251 ЦК України.

Згідно приписів ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно приписів ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно приписів ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно приписів ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно приписів ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно приписів ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно приписів ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом приписів ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються правила, що регулюють правовідносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом та не випливає із суті кредитного договору.

Отже, з урахуванням вказаних правових норм, між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», як кредитором, та ОСОБА_2 , як позичальником, існують правовідносини, що випливають з кредитного договору та свідчать про наявність права банку на повернення переданих в кредит грошових коштів та на отримання процентів за користування грошовими коштами.

При цьому, в кредитному договорі № 210МІ1 від 01 березня 2013 року визначений строк його повернення, протягом якого мають бути сплачені періодичні платежі, а також і термін його дострокового повернення, який згідно положень п. 4.4 кредитного договору визначається наступним днем після спливу 90 календарних днів від дати прострочення позичальником своїх обов`язків по сплаті чергового платежу для погашення тіла кредиту та сплати відсотків.

Як слідує з розрахунку наданого банком, останній платіж у сумі 205,14 грн. зроблено позичальником 08.05.2014 року (а. с. 25, т. 1).

Отже, станом на дату звернення з позовом до суду, у позичальника існує невиконаний обов`язок по поверненню залишку заборгованості, сплаті відсотків за користування кредитом та сплаті прострочених платежів.

Тому, існують достатні правові підстави для стягнення з позичальника заборгованості по тілу кредиту та відсоткам у розмірі, наведеному в розрахунку банку.

Відповідачами не спростовано правильність наведеного розрахунку, а судом під час його перевірки не виявлено порушень норм матеріального права, умов кредитного договору чи допущених арифметичних помилок.

Відтак, позовні вимоги є доведеними в цій частині та такими, що підлягають задоволенню.

Також, суд вважає доведеними позовні вимоги щодо стягнення з позичальника пені за прострочення сплати відсотків.

Зокрема, згідно приписів ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно приписів ч. 3 вказаної статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно приписів ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно приписів 4.1 кредитного договору, у разі порушення позичальником строків сплати відсотків та строку повернення кредиту, позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Отже, сторонами кредитного договору погоджені розмір та методика нарахування неустойки, що свідчить про можливість її стягнення з позичальника у розмірі, зазначеному в розрахунку банка.

Перевіряючи правильність розрахунку пені, суд визнає його правильним, а позовні вимоги доведеними в цій частині.

Далі, вирішуючи питання про стягнення з позичальника відсотків за користування кредитом у сумі 9665,25 грн., розрахованим згідно розміру облікової ставки НБУ за період з 27.10.2015 року по 11.08.2019 року, суд вважає вказані вимоги обґрунтованими.

Зокрема, згідно приписів ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Кредитним договором, укладеним між сторонами спору, не встановлений розмір відсоткової ставки, яка має бути застосованою після спливу строку дії договору, якщо позичальником не виконані обов`язки по поверненню грошових коштів, а також розмір процентної ставки, яка має бути застосованою у випадку, коли позикодавець скористався своїм правом вимагати дострокового повернення суми заборгованості за кредитом до дати фактичного повернення грошових коштів чи дати ухвалення судового рішення.

Тому, до даних правовідносин застосовуються приписи ч. 1 ст. 1048 ЦК України щодо визначення розміру відсотків за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ.

Суд погоджується з доводами позивача, що виникнення права дострокової вимоги щодо повернення кредиту не припиняє право кредитора нараховувати відсотки у розмірі облікової ставки НБУ, так як інший розмір відсоткової ставки сторонами договору не визначений.

Відповідачами не спростований наданий банком розрахунок розміру відсотків, що підлягають стягненню і судом не виявлено помилок при проведенні відповідного розрахунку.

Відтак, позовні вимоги в цій частинні є законними та підлягають задоволенню.

Далі, згідно приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір, процентів не встановлений договором або законом.

Зобов`язання позичальника по поверненню кредиту і сплаті відсотків є грошовим, відтак, до вказаних правовідносин застосовуються приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Вказане свідчить про наявність підстав для нарахування інфляційних втрат та 3 процентів річних на суму прострочених відсотків, які мав сплатити позичальник в період дії договору, а також правомірність нарахування інфляційних втрат та 3 процентів річних на суму відсотків за користування коштами та тіло кредиту після закінчення строку дії договору.

Розрахунок вказаних сум здійснений позивачем правильно, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Далі, аналізуючи фактичні та правові підстави для стягнення заборгованості за договором кредиту № 210МІ1 від 01 березня 2013 року на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», суд вважає доведеним право останнього, як правонаступника, на отримання відповідних виплат.

Зокрема, згідно приписів п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.

Матеріали справи містять належні докази для підтвердження обставин правонаступництва публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» в правовідносинах за участю публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», що свідчить про наявність матеріально-правової підстави для заміни кредитора в кредитному зобов`язанні на публічне акціонерне товариство «Альфа-банк» та існування в останнього права вимоги.

Отже, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором кредиту № 210МІ1 від 01 березня 2013 року, а також відсотків, пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Разом із тим, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення із поручителя ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № 210МІ1 від 01 березня 2013 року, а також відсотків, пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих банком внаслідок неналежного виконання зобов`язань позичальником.

Зокрема, матеріалами справи підтверджується, що між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 210 МІ1-ПОР (а. с. 23-24, зворот, т. 1).

За змістом п. 1.1 вказаного договору, поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно із позичальником за повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісії, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу) у розмірі, в порядку та на умовах, передбачених договором кредиту № 210МІ1 від 01 березня 2013 року.

Згідно п. 6.1 договору поруки, цей договір набирає чинності з дня його укладення та діє до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою.

Згідно приписів ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно приписів ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на дату виникнення обов`язків у поручителя щодо погашення заборгованості), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Як слідує із п. 4.4 кредитного договору, у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником обов`язків, визначених в п. 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору (щодо своєчасної сплати процентів та погашення кредиту), протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, а позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня кредитора погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом та нараховані штрафні санкції.

При цьому, згідно із розрахунком заборгованості, наданим банком, останній платіж у сумі 205,14 грн. було сплачено позичальником 08.05.2014 року (а. с. 25, т. 1).

Отже, з урахуванням графіку платежів, передбаченого п. 1.1.1 договору кредиту та детальному розпису сукупної вартості кредиту, черговий платіж повинен був бути сплачений 01.06.2014 року.

Відповідно, з 02.06.2014 року позичальник вважається таким, що прострочив сплату чергового платежу і починається відлік 90-денного строку, передбаченого п. 4.4 договору кредиту № 210МІ1 від 01 березня 2013 року.

Вказаний вище строк сплинув 30.08.2014 року.

Відповідно, 31.08.2014 року настав термін погашення позичальником заборгованості по кредиту в повному обсязі, тобто настав строк виконання основного зобов`язання.

В п. 6.1 договору поруки вказано, що цей договір набирає чинності з дня його укладення та діє до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою.

Однак, як слідує з приписів ч. 1 ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Отже, вказівка на дію договору поруки про його дію до повного виконання вимог, забезпечених порукою не свідчить про встановлення його дії, тому в даному випадку строк дії договору поруки не встановлений.

Таким чином, до вказаних правовідносин підлягають застосуванню приписи ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на дату виникнення права вимоги до поручителя), згідно яким, якщо в договорі поруки не встановлений, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно, з 31.08.2014 року почав відлік шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя.

Вказаний вище строк пред`явлення вимог до поручителя сплинув 28.02.2015 року, кінцева дата вказаного строку розрахована за правилами абзацу 3 ч. 2 ст. 254 ЦК України і вказаний строк вважається таким, що закінчився в останній календарний день місяця, так як в лютому немає 31-го числа.

Відтак, порука є припиненою з 01.03.2015 року.

Натомість, як слідує з відбитку штемпеля вхідної кореспонденції, позов в даній справі був зданим до суду лише 18.02.2016 року, після припинення поруки, як суб`єктивного права кредитора вимагати виконання основного зобов`язання від поручителя.

При цьому, суд критично оцінює посилання позивача на необхідність поширення на спірні правовідносини приписів ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції Закону України № 2478-VІІІ від 03.07.2018 року, яким збільшено до трьох років строк пред`явлення вимог кредитором до поручителя.

Зокрема, вказаний закон набрав чинності 04.11.2018 року, а введений в дію 04.02.2019 року, тобто після припинення поруки, яка, як зазначалося вище, була припиненою 01.03.2015 року.

Даний закон не є законом, який пом`якшує чи скасовує відповідальність, відтак в силу приписів ст. 58 Конституції України не може мати зворотної дії в часі та ретроактивно застосовуватися до правовідносин, які існували та припинилися до дати його введення в дію.

Тому, правовідношення поруки між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» є припиненим в силу приписів ч. 4 ст. 559 ЦК України (в попередній редакції).

З урахуванням факту припинення поруки, позовні вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

На підставі приписів ст.141 ЦПК України на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати позивача по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ЦПК України, суд

У Х В А Л И В

Позов Акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа Банк» (ЄДРПОУ 23494714, МФО 300346, п/р ІВАN НОМЕР_2 ) заборгованість за кредитним договором №210М01 від 01.03.2013 року у розмірі 106 913,36 гривень, яка складається з заборгованість за кредитом 83742,23грн., заборгованість за відсотками 16647,92 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 3824,79 грн., інфляційні витрати за відсотками 2698,42 грн. та у розмірі 53348.98 гривень за період з 27.10.2015 р. по 11.08.2019 р ., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом у розмірі облікової ставки НБУ у сумі 9665.25 грн., Заборгованість за інфляційними втратами на суму тіла кредиту в сумі 34836.74 грн., заборгованість за 3 % річних на суму тіла кредиту у сумі 1921,45 грн.; Заборгованість за 3% річних на суму відсотків у сумі 6925,54 грн.

Стягнути ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа Банк» (, МФО 300346, п/р ІВАN НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1607,70 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа Банк» - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 11 грудня 2020 року.

Суддя:В. О. Головін