06.07.2020 Справа № 696/78/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2020 року м. Кам`янка

Кам`янський районний суд Черкаської області в складі

головуючого судді Шкреби В.В.,

при секретарі Зачепі Л.О.,

за участі

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (прож. по АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (прож. по АДРЕСА_2 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Михайлівська об`єднана територіальна громада Кам`янського району Черкаської області (вул. Героїв Майдану, б. 27 в с. Михайлівка Кам`янського району Черкаської області), Кам`янська районна державна адміністрація Черкаської області (вул. Героїв Майдану, б. 37 в м. Кам`янка Черкаської області) про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 (далі - Відповідач), треті особи Михайлівська об`єднана територіальна громада Кам`янського району Черкаської області, Кам`янська районна державна адміністрація Черкаської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивувала тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 824 від 16 травня 2018 року на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_2 .

У вказаному домоволодінні зареєстровані Відповідач та її троє дітей ОСОБА_4 , 2011 року народження, ОСОБА_5 , 2012 року народження та ОСОБА_6 , 2018 року народження.

Стверджувала, що Відповідач з дітьми останній рік в будинку не проживає, комунальні платежі за утримання будинку не несе, його станом не цікавиться, особистих речей в будинку не має.

Просила суд визнати Відповідача та її дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні Позивач вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити.

Представник Відповідача в задоволенні позову просив відмовити.

Представники третіх осіб просили судовий розгляд проводити у їх відсутність, не заперечували проти задоволення позову.

Ухвалою суду від 27 січня 2020 року по справі відкрито провадження та надано строк учасникам подати заяви по суті спору.

Ухвалою суду від 11 березня 2020 року по справі призначено судовий розгляд.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як встановлено в ході судового розгляду, Позивач з 16 травня 2018 року являється власником житлового будинку по АДРЕСА_2 , так як оформила і отримала на нього свідоцтво про право на спадщину (а.с. 6-7).

Задовго до оформлення майнових прав Позивачем, в цьому будинку були зареєстровані Відповідач та її діти (а.с. 8-9, 25-27).

Як слідує з показів свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вони являються сусідами сторін по спірному будинку. Тривалий час у житлі ніхто не проживає, в ньому не має газу та електрики. Будинок в занедбаному стані та розпадається. Пару років тому обробітком городу на спірній садибі займалась Відповідач та її сім`я, зараз там пасуться їх кози та качки.

Представник Відповідача вказував, що Відповідач була зареєстрована у спірному будинку з дозволу колишнього власника житла, так як являлась членом його родини. Зараз не має можливості проживати у будинку АДРЕСА_2 , так як Позивач та її сім`я з нею мають неприязні відносини, чинили перешкоди в її допуску до хати, хоч у ній залишились її особисті речі та вона мала намір обробляти город.

Факт неприязних відносин та наявність конфліктів не заперечувала і сама Позивач, як і не заперечувала вчинення перешкод у доступі до будинку Відповідачу та її родині.

Також Позивач вказала, що в акті від 13 листопада 2019 року відображено невірну інформацію про непроживання у спірному будинку будь-кого з 1990 року, так як хоч в акті вказано, що вона таку інформацію повідомила, проте вона такого членам комісії не казала.

Як слідує з матеріалів справи в провадженні СВ Кам`янського ВП Смілянського ВП ГУ НП в Черкаській області перебувало кримінальне провадження, в якому Відповідач оспорювала законність оформлення Позивачем спадкових прав по спірному будинку (а.с. 22-23), родина Відповідача зверталась до правоохоронних органів з приводу незаконності дій по їх виселенню (а.с. 23), а питання порядку користування спірним будинком між сторонами було неодноразовим предметом розгляду органу місцевого самоврядуввання (а.с. 10, 24).

З цього слідує, що сторони не втратили постійного інтересу до спірного будинковолодіння, родина Відповідача випасає на городі будинку домашню птицю, але через конфліктну ситуацію з Позивачем та протистояння з її родиною, не має можливості повернутись в будинок, хоча дане питання було предметом розгляду правоохоронного органу та органу місцевого самоврядування.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статей 71 та 72 Житлового кодексу Української РСР особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов : не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Частиною 2 статті 405 ЦК України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

В пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.1985 року /зі змінами/ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (статті 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

В спорі, що має місце, доведено факт не проживання Відповідача з дітьми у спірному будинку протягом останнього року. Водночас, на даний час сторони не заперечують того факту і надають докази про те, і це підтверджено показами свідків, що даний будинок є аварійним і не має житлових умов, а наявний конфлікт між сторонами і перешкоджання родиною Позивача у доступі до будинку не дають в ньому проживати Відповідачу з дітьми і ці причини є поважними для їх відсутності за місцем реєстрації протягом тривалого часу.

Факт відсутності Відповідача з 1990 року у будинку, про що зазначалось у акті огляду сільської ради не знайшов свого підтвердження, так як сама Позивач це заперечувала.

Процесуальний закон у даному спорі зобов`язує Позивача довести перед судом факт відсутності поважних причин без поважних причин у спірному будинку, чого він не зробив.

Позов не був обґрунтований статтею 107 Житлового кодексу УРСР та суд мав проводити розгляд в межах пред`явлених вимог на підставі статі 405 ЦК України, без наданих суду доказів вибуття Відповідача з дітьми саме на постійне місце проживання в інше жиле приміщення, без можливості витребування судом в самостійному порядку таких доказів та за відсутності відповідних клопотань учасників.

З огляду на вказане, обраний спосіб захисту на підставі статті 405 ЦК України не є вірним.

Щодо вимог про усунення права користування у зареєстрованих в будинку дітей, суд вважає за необхідне наголосити, що хоч позовні вимоги їх стосуються, проте позов до них Позивач не пред`являла, а пред`явила позов тільки до їх матері.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50).

Згідно із Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

В силу статті 29 Цивільного кодексу України діти віком до десяти років не можуть самостійно обирати свого місця проживання і місцем їхнього місця проживання є місце проживання батьків. В суду відсутність підстави з огляду на обраний спосіб захисту усунути від користування спірним будинком Відповідача, а тому і відсутні такі підстави і щодо її дітей, так як на час розгляду справи жоден з них не досяг десятирічного віку і факт їх не проживання певний час у цьому будинку не є безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом.

З огляду на безпідставність пред`явленого позову та відсутність у ньому належного правового обґрунтування в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (прож. по АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (прож. по АДРЕСА_2 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Михайлівська об`єднана територіальна громада Кам`янського району Черкаської області (вул. Героїв Майдану, б. 27 в с. Михайлівка Кам`янського району Черкаської області), Кам`янська районна державна адміністрація Черкаської області (вул. Героїв Майдану, б. 37 в м. Кам`янка Черкаської області) про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду через Кам`янський районний суд Черкаської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. (п.15.5 Перехідних положень ЦПК України). Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя : В.В.Шкреба