КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2020 року

м. Київ

справа № 761/46299/16-ц

провадження № 22-ц/824/1111/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Шкоріної О.І., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - Свято-Покровський жіночий монастир Київської єпархії Української Православної Церкви в м. Києві

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

треті особи - Перша Київська державна нотаріальна контора, Третя Київська державна нотаріальна контора, П`ята Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гордієнко Ольга Валеріївна

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року у складі судді Савицького О.А.

у справі за позовом Свято-Покровського жіночого монастиря Київської єпархії Української Православної Церкви в м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Київська державна нотаріальна контора, Третя Київська державна нотаріальна контора, П`ята Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гордієнко Ольга Валеріївна про визнання правочинів недійсними та нікчемними, зобов`язання скасувати державну реєстрацію права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Свято-Покровського жіночого монастиря Київської єпархії Української Православної Церкви в м. Києві, Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації про визнання незаконними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року представник Свято-Покровського жіночого монастиря Київської єпархії Української Православної Церкви в м. Києві - Копцева Р.А. звернулася до суду з позовом про визнання правочинів недійсними та нікчемними, зобов`язання скасувати державну реєстрацію права власності.

В обґрунтування позовних вимог з урахуванням їх уточнення зазначала, що 31.12.1946 року рішенням № 22с Виконкому Київської Міської Ради депутатів трудящих «Про встановлення меж земельної території, що передається в орендне користування монастирям, розташованим у м. Києві» було передано Покровському монастирю в орендне користування земельну ділянку в АДРЕСА_3 з нерухомими об`єктами, які до цього перебували у його власності, в тому числі й колишнє господарське приміщення АДРЕСА_1.

Рішенням від 01.11.2012 №294/8578 КМР зараховано нежитлове приміщення (колишнє господарське приміщення АДРЕСА_1 площею 28,00 кв.м по АДРЕСА_1 до комунальної власності територіальної громади м. Києва та передано безоплатно у приватну власність Свято-Покровському жіночому монастирю Київської єпархії УПЦ в м. Києві, що підтверджується актом приймання-передачі від 10.12.2012 року та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Вказувала про те, що згодом було встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 користуються вказаним нежитловим приміщенням, стверджуючи, що спірне нежитлове приміщення є їх власністю на підставі того, що 12.01.1993 року ОСОБА_6 було видано свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на гараж за рішенням виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів № 1103 від 12.08.1974 року «Про передачу аварійного приміщення під гараж в садибі АДРЕСА_2 ОСОБА_6 ». В подальшому, після смерті власника гаражу спадкове майно перейшло до спадкоємців ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.01.1993 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_7 від 06.09.1995 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 отримали у спадок гараж по АДРЕСА_2 . В свою чергу, 15.07.2009 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 належну їй 1/4 частину спірного нежитлового приміщення за договором дарування. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після смерті якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є його спадкоємцями, отримали 23.01.2014 року свідоцтво про право на спадщину по 1/2 частині на спірне нежитлове приміщення кожному.

Разом з тим, згідно відповіді КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об`єкти нерухомого майна», нежитлове приміщення, яке ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають гаражем, є колишнім господарським приміщенням АДРЕСА_1 в складі комплексу будівель Свято-Покровського жіночого монастиря Київської єпархії УПЦ в м. Києві за адресою: АДРЕСА_2 , згідно технічного паспорту.

Звертала увагу на те, що поштова адреса місця знаходження спірного майна, а саме АДРЕСА_2 , не вносилась до реєстру адрес, який є складовою частиною містобудівного кадастру, оскільки така адреса не надавалась, з огляду на що фактичною адресою місцезнаходження будівлі є АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року у справі №761/17122/15-ц скасовано свідоцтво НОМЕР_1, видане 12 січня 1993 року на підставі рішення Виконавчого комітету Ради народних депутатів №1103 від 12 серпня 1974 року про те що, індивідуальний гараж за адресою: АДРЕСА_2 належав на праві особистої власності ОСОБА_6 .

Рішенням суду від 03 жовтня 2016 року усунуто позивачу перешкоди у користуванні власністю: монастирським нежитловим приміщенням (колишнє господарське приміщення АДРЕСА_1) в складі комплексу будівель Свято-Покровського жіночого монастиря, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , згідно технічного паспорту загальна площа - 29,8 кв.м, відповідно до рішення Київської міської ради від 01 листопада 2012 року №294/8578 загальна площа - 28,0 кв.м. Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнити вказане нежитлове приміщення.

Уважала, що оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , яке належало ОСОБА_6 , скасовано, тому свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 січня 1993 року, видане на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_5 є недійсним.

Виходячи з викладеного, уважає, що всі інші правочини, які вчинялися з указаним нежитловим приміщенням, є неправомірними та нікчемними.

У лютому 2018 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява про захист права власності, подана представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4

Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовано тим, що представниками монастиря було залучено працівників БТІ м. Києва для проведення інвентаризації гаражу, який на той час належав ОСОБА_5 , і складення технічного паспорту вказаного гаражу по АДРЕСА_1 .

Зазначив, що на підставі рішення Київської міської ради від 01 листопада 2012 року №294/8578 державним реєстратором Реєстраційної служби ГУЮ в м. Києві Коломієць Ольгою Анатоліївною 08 січня 2013 року здійснено реєстрацію права власності Свято-Покровського жіночого монастиря на нежитлове приміщення (колишнє господарське приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 28 кв.м згідно технічного паспорту.

Уважає, що позивач з метою заволодіння гаражем, який в 2012 році належав ОСОБА_5 , а на даний час належить ОСОБА_1 і ОСОБА_8 , вчинив дії, які порушують право власності власників гаражу.

За таких обставин, представник відповідача просить суд визнати незаконним і скасувати рішення від 01 листопада 2012 року №294/8578 Київської міської ради про зарахування до комунальної власності територіальної громади м. Києва приміщення по АДРЕСА_1 (колишнє господарське приміщення АДРЕСА_1) та скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби ГУЮ в м. Києві Коломієць О.А. № 507388 від 21 лютого 2013 року про державну реєстрацію прав власності за Свято-Покровським жіночим монастирем Київської УПЦ в м. Києві на вказане нежитлове приміщення.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року у задоволенні первісної та зустрічної позовних заяв відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 30 вересня 2019 року представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічного позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що висновки суду першої інстанції є незаконними, необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам справи.

Уважає помилковими та передчасними висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 без відповідних правових підстав користується спірним нежитловим приміщенням, а також, що власником гаражу, розташованого по АДРЕСА_2 , є Свято-Покровський жіночий монастир, оскільки право власності на гараж за вказаною адресою зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, на підтвердження чого існує інформаційна довідка від 22 лютого 2018 року №115037556 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому зауважує, що запис про право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину спірного нежитлового приміщення не скасовано, право власності не припинено.

Ураховуючи викладене, уважає, що наведене судом обґрунтування відмови у задоволенні вимог зустрічної позовної заяви є недостатнім.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не досліджено та не надано належної оцінки обставинам та доказам, якими обґрунтована зустрічна позовна заява, у зв`язку з чим порушено право ОСОБА_2 на справедливий суд.

21 листопада 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача Свято-Покровського жіночого монастиря Київської єпархії УПЦ в м. Києві - Шамайло Т.Т., в якому остання просить рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначає, що підстави для скасування рішення, наведені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки апелянтом не зазначені ті обставини, за якими свідоцтво про право власності на спірне житлове приміщення НОМЕР_1, видане ОСОБА_6 , вже скасовано у судовому порядку.

Зауважує, що зазначене свідоцтво не відповідає вимогам законодавства, у зв`язку з тим, що на ньому відсутня назва органу, що його видав, а також відсутній підпис уповноваженої особи з відповідною печаткою.

Вказує, що Київським МБТІ 12 січня 1993 року видано свідоцтво НОМЕР_1 на право особистої власності на гараж ОСОБА_6 , якій помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке скасовано судом, з огляду на що позивач уважає, що підстави для набуття права власності на спірне приміщення у ОСОБА_6 - відсутні. Також указує, що у рішенні Виконавчого комітету Шевченківської районної Ради депутатів трудящих м. Києва №1103 від 12 серпня 1974 року про передачу аварійного приміщення під гараж в садибі АДРЕСА_2 зазначено, що дане приміщення надається ОСОБА_6 тимчасово для тримання автомобіля.

Зазначає, що спірна будівля знаходиться на території монастиря з моменту започаткування у 1890-1891 роках та є включеною до Державного історико-архітектурного заповідника «Стародавній Київ» відповідно до листів Головного управління охорони культурної спадщини Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 4963 від 16 серпня 2012 року, №4935 від 20 вересня 2012 року та № 066/02-2349 від 09 вересня 2013 року.

Наголошує, що у монастиря наявний самостійний технічний паспорт на спірне приміщення, складений станом на 19 грудня 2012 року, виготовлений відповідно до вимог Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24 травня 2001року.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив залишити скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 рішення суду оскаржується в частині вирішення зустрічного позову, а тому в іншій частині апеляційним судом не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без відповідних законних підстав користуються нежитловим приміщенням в складі комплексу будівель Свято-Покровського жіночого монастиря Київської єпархії УПЦ в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1 , вважаючи це приміщення гаражем, розташованим по АДРЕСА_2 , та не є власником спірного нежитлового приміщення.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі рішення Виконкому Київської Міської Ради депутатів трудящих за №22с від 31.12.1946 року «Про встановлення меж земельної території, що передається в орендне користування монастирям, розташованим у м. Києві» було постановлено передати Покровському монастирю в орендне користування земельну дільницю в АДРЕСА_3 (План А-5034), на якій були розміщені нерухомі об`єкти, що перебували у власності монастиря, в тому числі і «колишнє господарське приміщення АДРЕСА_1.

Рішенням Київської міської ради X сесії VІ скликання від 01.11.2012 року за №294/8578 зараховано до комунальної власності територіальної громади м. Києва нежитлове приміщення (колишнє господарське приміщення АДРЕСА_1, площею 28,00 кв.м по АДРЕСА_1 та передано безоплатно у приватну власність Свято-Покровському жіночому монастирю Київської Єпархії УПЦ в м. Києві.

За актом приймання-передачі нежитлового приміщення (колишнє господарське приміщення АДРЕСА_1) від 10.12.2012 безоплатно передано Свято-Покровському жіночому монастирю Київської Єпархії УПЦ в м. Києві у приватну власність «нежитлове приміщення (колишнє господарське приміщення АДРЕСА_1) розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 28,00 кв.м.

У той же час, 19.01.1993 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, спадкоємцям померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 (дружині померлого) та ОСОБА_5 (сину померлого) на спадкове майно померлого, а саме на гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.1995 року, виданого після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 отримали у спадщину гараж по АДРЕСА_2 .

У свою чергу, 15.07.2009 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 належну їй 1/4 частину спірного нежитлового приміщення за договором дарування.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після смерті якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є спадкоємцями, отримали свідоцтво про право на спадщину від 23.01.2014 року, згідно якого отримали у власність по 1/2 частині спірного нежитлового приміщення.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року у цивільній справі № 761/17122/15-ц (провадження № 2/761/838/2016), яке набрало законної сили, скасовано свідоцтво НОМЕР_1, видане 12.01.1993 року на підставі рішення Виконавчого комітету Ради народних депутатів №1103 від 12.08.1974 року про те що, індивідуальний гараж за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві особистої власності ОСОБА_6 , який записаний в реєстрову книгу № 8 за реєстровим № 3498 від 12.01.1993 року.

Заочним рішенням встановлено, зокрема, що свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 12 січня 1993 року видано на ім`я вже померлого у 1988 році ОСОБА_6 на підставі рішення №1103 від 12 серпня 1974 року Виконавчого комітету Шевченківської районної ради депутатів трудящих м. Києва про передачу аварійного приміщення під гараж в садибі АДРЕСА_2 громадянину ОСОБА_6 тимчасово для тримання автомобіля до благоустрою садиби. Згідно з актом обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 на підставі зібраної документації, у тому числі історичної, встановлено, що територія належить монастирю, інших приміщень не зареєстровано. Водночас зазначено, що на території монастиря знаходяться окремі господарські споруди, що використовуються іншими особами. Отже, гараж, який відповідачі вважають власним майном, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться у приміщенні АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року усунуто позивачу перешкоди у користуванні власністю: монастирським нежитловим приміщенням (колишнє господарське приміщення АДРЕСА_1) в складі комплексу будівель Свято-Покровського жіночого монастиря, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , згідно технічного паспорту загальна площа - 29,8 кв.м, згідно рішення Київської міської ради від 01 листопада 2012 року №294/8578 загальна площа - 28,0 кв.м. Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнити вказане нежитлове приміщення.

Вказаним рішенням суду встановлено, що поштова адреса місця знаходження гаражу - АДРЕСА_2 не вносилась до реєстру адрес, який є складовою частиною містобудівного кадастру, оскільки така адреса не надавалась. Нежитлове приміщення, яке ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вважають гаражем, є нежитлове приміщення (колишнє господарське приміщення АДРЕСА_1) в складі комплексу будівель Свято-Покровського жіночого монастиря Київської єпархії УПЦ в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1 згідно технічного паспорту загальна площа - 29,8 кв.м, згідно рішення Київської міської ради від 01 листопада 2012 року №294/8578 загальна площа - 28,0 кв.м. Отже, судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без відповідних законних підстав користуються спірним нежитловим приміщенням (колишнє господарське приміщення АДРЕСА_1 в складі комплексу будівель Свято-Покровського жіночого монастиря Київської єпархії УПЦ в м. Києві.

Відповідно до частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що такі обставини встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Отже, виходячи з того, що вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили та є обов`язковими для виконання, вже встановлені обставини щодо неправомірності набуття права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на спірне нежитлове приміщення з огляду на те, що свідоцтво про право власності, яке набуто первісним власником цього приміщення ОСОБА_6 , скасовано, та зважаючи на те, що зазначені обставини відповідно до вимог частини п`ятої статті 82 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи, колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Окрім того, місцевим суд вірно встановлено, що наразі зареєстрованим у встановленому законом порядку власником спірного майна є Свято-Покровський жіночий монастир Київської єпархії УПЦ в м. Києві.

Отже, на підставі викладеного, колегія доходить висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 січня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.І. Шкоріна

Л.Д. Махлай