Справа №442/3715/20
Провадження №2/442/1003/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Нагірної О.Б.,

за участю секретаря - Рикало А.В.,

розглянувши цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за позовом ОСОБА_1 до Українського державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» в особі філії «Дрогобицький державний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

встановив:

Позивач звернулася з позовом до відповідача, просить стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 27053,84 грн. без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів; середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 23656,80 грн; компенсацію втрати частини грошового доходу у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 484,82 грн., витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позову покликається на те, що з 10 вересня 2013 року працювала на посаді головного бухгалтера філії «Дрогобицький державний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс». З січня 2017 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення віку 3-х років. 10.11.2019 вийшла з вказаної відпустки. А згідно з наказами відповідача №341-В від 15 жовтня 2019 року та від 02 січня 2020 року № 01-В перебувала у щорічних відпустках з 10 листопада 2019 року по 11 січня 2020 року та з 13 січня 2020 року по 22 лютого 2020 року. Починаючи з листопада 2019 відповідач зволікав із виплатою заробітної плати (відпускних). Вона неодноразово зверталася до відповідача з питання виплати заборгованої заробітної плати, однак відповідач до сьогодні її не виплатив. 24 лютого 2020 року позивачка звільнена з вказаної посади за власним бажанням. В день звільнення відповідач видав трудову книжку, проте остаточного розрахунку не провів.

Ухвалою судді від 24.06.2020 у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному порядку без виклику сторін, запропоновано відповідачу в п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву, роз`яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, право пред`явити зустрічний позов. Учасникам справи роз`яснено, що відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Сторонам роз`яснено також, що за клопотанням однієї зі сторін розгляд справи може проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та строки подання такого клопотання.

У встановлений ухвалою термін відповідачем відзив на позовну заяву не подано, зустрічний позов не пред`явлено, від учасників справи клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надійшло.

За вказаних обставин, суд, за правилами ст. 279 ЦПК України, вирішує справу за наявними матеріалами.

Розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників , відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 10.09.2013 працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера філії «Дрогобицький державний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс», про що свідчить запис в трудовій книжці НОМЕР_1 (а/с 6 - 7).

З січня 2017 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення віку 3-х років

Як вбачається з наказу від 15_жовтня 2019 року №312-ВК «Про допуск до роботи» ОСОБА_1 було допущено до роботи з 10.11.2019 у зв`язку із виходом з відпустки по догляду за дитиною до досягнення віку 3-х років (а/с 8).

Згідно з наказами №341-В від 15 жовтня 2019 року та від 02 січня 2020 року № 01-В ОСОБА_1 перебувала у щорічних відпустках з 10 листопада 2020 року по 11 січня 2020 року та з 13 січня 2020 року по 22 лютого 2020 року.

На підставі наказу про звільнення № 33 ВК 10.02.2020, останню було звільнено за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України, що стверджується записом в трудовій книжці про таке (а/с 6).

Згідно з довідкою про нараховану та невиплачену заробітну плату від 27 травня 2020 року № 24/01-21/17, заробітна плата позивача з листопада 2019 по лютий 2020 склала 27053,84 грн ( на руки після сплати податків).

Таким чином, вбачається, що на день звільнення позивача, відповідач мав заборгованість по виплаті заробітної плати з листопада 2019 по лютий 2020, розмір якої становив 27053,84 грн. При цьому спору про розмір заробітної плати між позивачем та відповідачем відсутній.

Основним Законом України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, як закріплено у статті 43.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 22 лютого 2020 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме по день розрахунку, слід зазначити, що відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

При визначенні розміру заборгованості по заробітній платі, суд бере до уваги розрахунки заробітної плати, згідно з довідкою про доходи та розрахунки заробітної плати, здійснені позивачем.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, зазначені в 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку або на момент розгляду справи в суді.

Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року за № 100.

Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд вважає за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 24 лютого 2020 року по день винесення рішення суду - 15.07.2020 .

Так, в матеріалах справи є довідка про середню заробітну плату від 09.06.2020 , згідно якої середньоденна заробітна плата складає 295,71грн.

Отже, враховуючи те, що середній заробіток слід стягнути за період з 24.02.2020 по 15.07.2020, що становить 97 робочих дні, то до стягнення на користь позивача підлягає сума 28683, 87 гривень.

Поряд з цим, відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

За правилами ст..3 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Таким чином, розмір компенсації за втрату частини доходів в зв`язку з невиплатою заробітної плати за період з листопада 2019 становить згідно з розрахунком 484,82 грн. і підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути 840,80 грн. судового збору в користь позивачки.

Згідно із ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

03.06.2020 між ОСОБА_1 та адвокатом Зубрицькою О.М. укладено договір про надання правової допомоги. Крім іншого, позивачка в позовній заяві просила стягнути з відповідача судові витратам за надання правової допомоги, долучила розрахунок виконаних робіт по договору, квитанцію до прибуткового касового ордеру.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява про стягнення витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню, заявлені витрати на професійну правничу допомогу пов`язані саме з розглядом справи в суді та є співмірними з фактично наданими послугами, виходячи з наступного.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвокат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

А відтак, витрати на професійну допомогу підлягають стягненню у розмірі 2000 гривень , оскільки саме в такому розмірі такі оплачені і надані, що підтверджується квитанцією про оплату від 19.06.2020.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 2, 40, 94, 235, 236 КЗпП України, суд -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 27053,84 грн. (двадцять сім тисяч п`ятдесят три грн. 83 коп.) без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 28683,87 грн. (двадцять вісім тисяч шістсот вісімдесят три грн. 87 коп.)

Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошового доходу у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 484,82 грн. (чотириста вісімдесят чотири грн. 82 коп.).

Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 840,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн..

Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» в дохід держави судові витрати в розмірі 2102 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( РОНКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 )

Відповідач:Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (вул. Київська, буд. 50, с. Новосілки Вишгородський район Київська область, 07362, ідентифікаційний код в )

Суддя: О.Б.Нагірна