Дата документу 02.07.2020 Справа № 335/4975/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/4975/18Головуючий у 1-й інстанції Турбіна Т.Ф.
Пр. № 22-ц/807/1561/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Кримської О.М.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті за воду і послуги каналізації

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року КП «Водоканал» звернулось до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із вищезазначеним позовом (а.с.2), в якому просило стягнути з відповідачів солідарно заборгованість по оплаті за воду і послуги каналізації, вказуючи, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 та користуються послугами КП «Водоканал», однак вчасно оплату за надані послуги не вносять, у зв`язку з чим за період з 01.01.2012 року по 31.08.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 10672,40 грн., яка згідно розрахунку складається із заборгованості за холодне водопостачання у розмірі 4544,03 грн., заборгованості за холодне водовідведення у розмірі 3011,31 грн., заборгованості водопостачання ГВП (до 01.07.2014 року) у розмірі 1578,53 грн., заборгованості водовідведення ГВП у розмірі 1538,53 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачі солідарно, а також судовий збір 1762,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з відповідною вимогою КП «Водоканал» вже звертався до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у заяві про видачу судового наказу, у зв`язку з чим 06.10.2016 року судом було винесено судовий наказ № 335/10569/16-ц, яким з боржників було стягнуто заборгованість у розмірі 10672,40 грн., а також судовий збір у розмірі 689,00 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2018 року (а.с.15,19) дану справу передано на розгляд Ленінському районному суду м. Запоріжжя за підсудністю.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю Ленінського районного суду м. Запоріжжя Турбіну Т.Ф. (а.с. 21).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 22) провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року (а.с. 75-77) позов КП «Водоканал» у цій справі задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 на користь КП «Водоканал» () заборгованість по оплаті за воду і послуги каналізації у розмірі 5488,67 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , на користь КП «Водоканал» судовий збір у розмірі 1762,00 грн. в рівних частках по 881,00 грн. з кожного.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично лише в частині задоволення позовних вимог позивача у цій справі), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 83-87) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги в повному обсязі в зв`язку зі спливом строку позовної давності, судові витрати за розглядом апеляційної скарги покласти на позивача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 93).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 28 квітня 2020 року (а.с. 114).

Ухвалою апеляційного суду дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 120).

Позивач КП «Водоканал» подав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 у цій справі (а.с. 121-133).

Інші учасники справи правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом не скористались.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді замість 40 суддів за штатом фактично працює 18 суддів).

Також, за змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX, якій набрав чинності 02 квітня 2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. …. 371… цього Кодексу.. , а також строк…розгляду апеляційної скарги … продовжуються на строк дії такого карантину.

В Україні на час розгляду цієї справи апеляційним судом карантин діє з 12 березня 2020 року по 31 липня 2020 року включно, що є загальновідомою інформацією.

В автоматизованому порядку суддею Кримською О.М. у цій справі замінено суддю Подліянову Г.С. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 134-135).

Учасниками цієї справи відводів суддям апеляційного суду не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач КП «Водоканал» і відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі фактично лише в частині задоволення позовних вимог КП «Водоканал».

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 і лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, - в частині задоволення позовних вимог КП «Водоканал».

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов КП «Водоканал» частково у цій справі на суму заборгованість по оплаті за воду і послуги каналізації у розмірі 5488,67 грн., керувався ст. ст. 10, 11, 76-81, 265, 266 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності цих позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильними, а рішення суду першої інстанції у цій частині таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Оскільки, судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено із довідки Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 14.05.2018 року (а.с.14), що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: - з 27.06.2006 року ОСОБА_1 , - з 01.11.2005 року ОСОБА_3 , з 25.03.2008 року зареєстрований ОСОБА_2 .

Відповідачі у своїх запереченнях посилаються на те, що двоє з них є співвласниками вищезазначеної квартири, представник відповідачів у судовому засіданні в обґрунтування заперечень послався на те, що співвласниками вказаної квартири є ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , при цьому всупереч вимогам ст. ст. 76, 81 ЦПК України на підтвердження вказаних обставин відповідачі та їх представник не надали таких доказів суду, з клопотанням про витребування доказів сторони також не звертались. За таких обставин при вирішенні спору суд виходив з того, що ці обставини визнаються сторонами.

Відповідачі є споживачами послуг КП «Водоканал», які надає підприємство за вищевказаною адресою, на ім`я ОСОБА_1 у КП «Водоканал» відкрито особовий рахунок № 135606106 (а.с. 5).

У зв`язку з тим, що вчасно оплата за надані послуги не вносилась, за період з 01.01.2012 року по 31.08.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 10672,40 грн., яка складається з заборгованості за холодне водопостачання у розмірі 4544,03 грн., заборгованості за холодне водовідведення у розмірі 3011,31 грн., заборгованості водопостачання ГВП (до 01.07.2014 року) у розмірі 1578,53 грн. (а.с.5-7).

Для стягнення вказаної заборгованості КП «Водоканал» 23.06.2016 року звернулось до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з заявою про видачу судового наказу (а.с. 63-66).

06.10.2016 року судом було винесено судовий наказ № 335/10569/16-ц, яким з боржників було стягнуто заборгованість у розмірі 10672,40 грн., яка виникла станом на 31.08.2015 року (заборгованість на 01.10.2014 становила 8264,81 грн., з 01.10.2014 по 31.08.2015 нараховано 2407,59 грн.), а також судовий збір у розмірі 689,00 грн. (а.с.3).

Ухвалою суду від 14.11.2016 року (провадження №2-с/335/77/2016) зазначений вище судовий наказ 335/10569/16-ц було скасовано (а.с.4).

При подачі до суду заяви про видачу судового наказу КП «Водоканал» було сплачено судовий збір у розмірі 689,00 грн. (а.с.3), який відповідно до вимог ст. 164 ЦПК України заявнику не повертається, а зараховується судом до суми судових витрат, які належить сплатити за подання позовної заяви.

З позовною заявою про стягнення вказаної заборгованості КП «Водоканал» звернулося до суду першої інстанції у цій справі 05.05.2018 року (відмітка суду на позові а.с.2), з врахуванням положень ст. 164 ЦПК України, КП «Водоканал» сплатило судовий збір у розмірі 1073,00 грн. (а.с.1), що підтверджується долученим до позову платіжним дорученням № 2420 від 27.04.2018 року (а.с.1).

Встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 особовий рахунок №135606106 відкрито на ОСОБА_1 , зареєстровано три особи, нарахування за послуги водопостачання та водовідведення здійснюються згідно з питомими нормами водоспоживання, затвердженими рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради.

Заборгованість за особовим рахунком №135606106 виникла у зв`язку з тим, що оплата за послуги КП «Водоканал» з січня 2012 року по серпень 2018 року включно здійснювалася лише частково. Згідно розрахунків, за вказаний період було нараховано до сплати 11189,48 грн., а сплачено споживачами лише 517,08 грн. (у березні 2012 року 235,43 грн. і у листопаді 2013 року 281,65 грн.), відтак, станом на 01.09.2015 заборгованість складає 10672,40 грн., у тому числі: холодне водопостачання у розмірі 4544,03 грн., водовідведення холодного водопостачання у розмірі 3011,31 грн., холодна вода для гарячого водопостачання (з 01.04.2011 по 30.06.2014) у розмірі 1538,53 грн.

Не погоджуючись з вимогами КП «Водоканал» про стягнення заборгованості, відповідачка ОСОБА_1 неодноразово зверталась до КП «Водоканал» із заявами про надання роз`яснення стосовно обсягу послуг, які надаються КП «Водоканал», та на яких підставах позивачем надавались послуги за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ні з нею, ні з мешканцями квартири не укладалися відповідні договори з КП «Водоканал» на отримання послуг (а.с. 46-54).

Вказані доводи наводились у відзиві відповідачів на позов позивача у цій справі (а.с. 23-25).

Правовідносини з приводу водопостачання та водовідведення регулюються нормами Законів України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про питну воду та питне водопостачання».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреб фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку встановленому законом.

У своїй діяльності з надання послуг водопостачання та водовідведення, підприємство КП «Водоканал» керується Законами України «Про питну воду та питне водопостачання» та «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон), «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 (далі Правила), рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради та іншими законодавчими актами.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Рішення Запорізької міської ради №546 від 28.10.99 «Про порядок оплати послуг за водоспоживання та водовідведення» є акт органу місцевого самоврядування, який є обов`язковим для виконання на території м. Запоріжжя та є підставою для виникнення правовідносин між КП «Водоканал» та відповідачами по постачанню води та послуги каналізації і по сплаті вищевказаних послуг.

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.04.2011р. №200 «Про визначення виконавців комунальних послуг» з 01.04.2011р. КП «Водоканал» визначений виконавцем послуг з централізованого водопостачання питної води для потреб холодного і гарячого водопостачання, згідно якого підприємство здійснювало нарахування по холодній і холодній воді для потреб гарячого водопостачання.

У зв`язку із внесенням змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» прийнято рішенням виконкому Запорізької міської ради від 25.07.2014р. № 264 «Про впорядкування відносин з надання комунальних послуг».

Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Обов`язок споживача житлово-комунальних послуг ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення із оплати житлово-комунальних послуг.

Особа стає споживачем житлово-комунальних послуг за умови, якщо фактично користується (чи є намір користуватися) цими послугами. Обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникають у споживачів з моменту користування цими послугами.

Фактичне надання цих послуг і відкриття особового рахунку на ім`я споживача слід вважати фактичним укладанням договору на умовах, передбачених Законом України "Про питну воду та питне водопостачання", а також Правилами.

У відповідності до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Відповідно до ст. 68 ЖК України наймачі (власники) зобов`язані своєчасно вносити оплату за комунальні послуги.

Ст. 64 ЖК України передбачено, що наймач і всі повнолітні члени сім`ї несуть солідарну майнову відповідальність за зобов`язаннями, пов`язаними з найманням житла.

Згідно із ст. ст. 14, 20, 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний проводити оплату таких послуг відповідно до затверджених органом місцевого самоврядування тарифів.

Згідно із вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання, підстави виникнення яких передбачені у ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору, вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог згідно звичаям ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються.

За вимогами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умовне допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 162 ЖК України власник квартири приватного житлового фонду зобов`язаний оплачувати комунальні послуги.

Ст. 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

З огляду на вищевказані письмові докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зі сторони позивача КП «Водоканал» були здійснені заходи щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг з відповідачами, які зі сторони останніх були залишені без реагування.

Послуги КП «Водоканал» за адресою: АДРЕСА_1 надавав постійно, однак вартість таких послуг, отриманих відповідачами, починаючи з 01.01.2012 року не сплачувалась у належному розмірі і визначені законом строки. Розрахунок суми заборгованості відповідачі не спростовували.

Відповідачі у суді першої інстанції заявили про застосування позовної давності (а.с.27-28).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, відповідно до ст. 267 ч. 3 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до прийняття ним рішення.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі у березні 2012 року та листопаді 2013 року частково сплатили заборгованість у розмірі 517,08 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості та не було спростовано відповідачами, але після цього протягом тривалого часу не здійснювали оплату за надані послуги, оскільки на рахунок позивача не надходили відповідні грошові кошти, тобто у даному випадку постачальник був обізнаний про наявність заборгованості у відповідачів, проте до суду із заявою про видачу судового наказу звернувся лише 23.09.2016 року, а з відповідною позовною заявою звернувся лише 05.05.2018 року.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 264ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до ч.1 ст. 160 ЦПК України є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позасудовому провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах ВСУ від 21.01.2015 року (справа №6-214 цс14) та від 14.02.2018 року (справа № 61-601 св 18).

Суд першої інстанції правильно встановив, що у зв`язку із поданням КП «Водоканал» вищезазначеної заяви про видачу судового наказу у вересні 2016 року загальний трирічний строк позовної давності перервався, з позовом про стягнення цієї заборгованості позивач звернувся у травні 2018 року.

В силу вимог ст. 264 ч. 3 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що стягненню з відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , як співвласників житлового приміщення, які несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з утримання житла, підлягає заборгованість, яка утворилась за період з вересня 2013 року по 31.08.2015 року включно з урахуванням сплати 281,65 грн. у розмірі 5488,67 грн., яка заявлена позивачем КП «Водоканал» у цій справі в межах строків позовної давності.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 у цій справі у цій частині є такими, що дублюють доводи заперечень відповідача проти позову позивача у цій справі у суді першої інстанції у цій справі, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій частині, а лише відображають позицію ОСОБА_1 , як відповідача у цій справі, яку остання вважає єдино вірною та можливою.

Судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ЦПК України рішенням в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, вирішив питання про застосування строку позовної давності.

Суд першої інстанції розглянув дану справу в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, з додержанням вимог ЦПК України, в межах вимог позивача та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, в частині задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості, у цій справі відсутні.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема відповідачем ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.

Так, відповідач ОСОБА_1 не надала апеляційному суду доказів у спростування солідарного обов`язку двох відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є співвласниками вищезазначеної квартири (без зазначення часток кожного, належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), щодо сплати вищезазначеної заборгованості по оплаті послуг позивача у цій справі в частині задоволеної суми 5488,67 грн., яка заявлена позивачем у цій справі у межах строку позовної давності з урахуванням наявності обставин переривання останньої при вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи в частині задоволення позовних вимог позивача.

Відсутність письмової форми договору про надання послуг з водопостачання та каналізації між КП «Водоканал» та відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не спростовує наявність у останніх, як споживачів цих послуг за адресою: АДРЕСА_1 , обов`язку оплати фактично отриманих ними вищезазначених послуг позивача з холодного водопостачання та каналізації.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Разом із тим, суд першої інстанції допустився помилки у цій справі при вирішенні питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції у вигляді судового збору, стягнувши з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь КП «Водоканал» судовий збір у загальному розмірі 1762,00 грн. (а.с. 1073,00 грн. а.с. 1+ 689,00 сплачених КП «Водоканад» у справі наказного провадження ЄУН 335/10569/16 а.с.3) ) в рівних частках по 881,00 грн. з кожного, замість правильного розміру «906,20 грн.» (розрахунок: в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України пропорційно до суми задоволених позовних вимог позивача у цій справі: 1762,00 грн. *сума задоволених позовних вимог 5488,67 грн./сума заявлених позовних вимог 10672,40 грн.) в рівних частках «по 453,10 грн.» з кожного (розрахунок: 906,20 грн./2 особи), а тому рішення суду першої інстанції у цій справі у цій частині підлягає зміні апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь КП «Водоканал» судового збору слід змінити, зменшивши розмір останнього до «906,20 грн.» в рівних частках «по 453,10 грн.» з кожного. В іншій частині рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, слід залишити без змін. В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 у цій справі при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду було сплачено судового збору на суму 2643,00 грн. (а.с. 108), замість правильного 1359,30 грн. (розрахунок: 150% від судового збору за задоволені позовні вимоги позивача у суді першої інстанції 906,20 грн.).

Оскільки, лише при розгляді цієї справи апеляційним судом по суті було встановлено, що хоча й відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі просила скасувати рішення суду першої інстанції у цій справі (а.с. 86-87), проте фактично вона оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог позивача на суму 5488,67 грн., а в силу вимог ст. 6 ч. 4 ЗУ «Про судовий збір», за змістом якої: якщо скаргу подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині позовних вимог (оспорюваних сум).

За змістом ст. 141 ч.1 ЦПК України у разі відмови відповідачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі в частині задоволення позовних вимог позивача на суму 5488,67 грн. повністю, остання не має права у цій справі на компенсацію за рахунок позивача КП «Водоканал» судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі до апеляційного суду у вищезазначеному належному розмірі 1359,30 грн.

Разом із тим, розмір зайво сплаченого збору відповідачем ОСОБА_1 при вищезазначених обставинах за подачу вищезазначеної апеляційної скарги складає 1283,70 грн. (розрахунок: сплачено відповідачем 2643,00 грн. (а.с.108) сума належного судового збору за апеляцію 1359,30 грн.), якій може бути повернутий апеляційним судом відповідачу ОСОБА_1 у подальшому в порядку ст. 7 Закону України «Про виконавчий збір» за результатами розгляду відповідного клопотання відповідача ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року в частині, яка є предметом апеляційного оскарження у цій справі, в частині стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Водоканал» () судового збору змінити, зменшивши розмір останнього до «906,20 грн.» в рівних частках «по 453,10 грн.» з кожного.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 02.07.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Кримська О.М.