ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/944/19Головуючий у 1-й інстанції Музика Я.М.
Провадження № 22-ц/817/55/20 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 310010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - позивача ОСОБА_1 , відповідача

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 вересня 2019 року, постановлене суддею Музикою Я.М. у цивільній справі № 593/944/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого зазначив, що подружнє життя між ним та відповідачем не склалося; несумісність їх характерів роблять неможливим спільне проживання; з квітня 2016 року вони з дружиною проживають окремо й не підтримують подружніх стосунків; шлюб існує формально.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 вересня 2019 року позов задоволено. Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Бережанської райдержадміністрації Тернопільської області 03.08.1996 року, актовий запис № 68.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, прийнятим у зв`язку з неповним встановленням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким надати подружжю шестимісячний термін для примирення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на надання судом переваги одним доказам (поясненням позивача) над іншими (її поясненнями) щодо формального існування шлюбу.

Встановлені судом обставини в частині, що сторони не підтримують подружніх стосунків, не спілкуються, не ведуть спільного господарства та з квітня 2016 року проживають окремо вважає такими, що не відповідають дійсності.

Зазначає, що судом безпідставно проігноровано її пояснення з приводу того, що вони з позивачем постійно спілкуються, спільно опікуються донькою, а в період з 23.07.2018 року по 03.08. 2018 року вона доглядала хворого батька позивача за місцем його проживання. Крім цього, не враховано її пояснень з приводу того, що після повернення з зони АТО в 2016 році на прохання її чоловіка, який був пригніченим і знервованим, вона погодилась проживати деякий час окремо. Не зважаючи на роздільне проживання позивач підтримував і допомагав їй у період, коли вона у 2016-2017 роках перенесла важке захворювання, наслідком якого стала інвалідність; вітав її з днем ангела, вечеряв з нею на святвечір; спільно з нею святкував свято Покрови - День захисника Вітчизни; зустрічав і привозив до її дому їх спільну доньку з навчання тощо.

Звертає увагу й на ненадання судом належної правової оцінки її клопотанню про надання їм з позивачем шестимісячного строку для примирення з метою збереження шлюбу.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній. Додатково пояснила, що за час знаходження справи на розгляді в суді нею не могли вживалися заходи для примирення з причини, що її чоловік не відповідає на телефонні дзвінки, однак у випадку надання судом терміну для примирення для того, щоб налагодити контакт з позивачем вона залучатиме їх спільних друзів, родичів, знайомих священиків з метою схилити позивача до зміни його думки з приводу можливості існування їх сім`ї. Крім цього, в зв`язку з наявністю у неї ряду тяжких хвороб і необхідністю з її боку в допомозі та підтримці саме позивача, вважає що існує можливість збереження їх шлюбу й надалі.

Позивач ОСОБА_1 апеляційної скарги не визнав, пояснивши, що починаючи з 2015 року його з відповідачем сім`я перестала існувати, як така, наслідком чого з його боку було написання рапорту для відбуття в зону АТО, оскільки результатом спілкування з відповідачем були лише нервове напруження та крики. Після повернення у квітні 2016 року з зони АТО та виникненням чергової сварки, він залишив дружину остаточно й з усіма своїми речами поїхав проживати до свого батька. У зв`язку з тим, що ним, як військовослужбовцем, в обов`язковому порядку проводяться щорічні медичні обстеження й жодних відхилень з боку нервової системи в зв`язку з перебуванням в зоні АТО не виявлено, вважає безпідставними посилання відповідача, що причиною їх окремого проживання з 2016 року є те, що стан його нервів погіршився з причини перебування в АТО. Крім цього, періодичне спілкування з дружиною в період 2016-2017 року, в тому числі, й окрема допомога з його боку за час її хвороби, мало місце лише на прохання їх спільної доньки, яка в даний час є повнолітньою і навчається за кордоном. Разом з тим, допомагаючи дружині під час хвороби, подружніх стосунків він з нею не підтримував. Також, проживаючи окремо, він неодноразово просив відповідача розірвати шлюб, на що остання не погоджувалася. Тому, при зверненні з даним позовом його рішення є обдуманим і остаточним, на яке не можуть вплинути ні прохання рідних (в тому числі, й доньки), ні друзів, ані священиків, допомоги яких планує просити його дружина. Не мають жодного відношення й до прийнятого ним рішення про розлучення й наявні в дружини хвороби.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.08.1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Бережанської райдержадміністрації Тернопільської області, актовий запис № 68.

Від цього шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_3 , яка на даний час є повнолітньою.

За ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 5 ст. 55 цього ж Кодексу дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

За ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зберегти сім`ю не можливо, а подальше спільне проживання суперечить інтересам позивача.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком Бережанського районного суду, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок щодо застосування ст. 111 СК України, який зводиться до того, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Беручи до уваги категоричне небажання позивача надалі зберігати подружні стосунки з відповідачем, рішення з приводу якого він виносив не один рік; факт окремого проживання сторін впродовж більш як трьох років і не підтримання подружніх стосунків упродовж цього часу; відсутність на утриманні сторін неповнолітніх дітей, колегія суддів вважає такими, що відповідають нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, висновки суду в частині наявності підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в частині безпідставного неврахування судом її клопотання щодо надання строку для примирення колегія суддів відхиляє, оскільки позивач ОСОБА_1 категорично заперечував в суді першої інстанції відносно надання такого терміну. Та обставина, що впродовж усього часу перебування справи, як на розгляді суду, першої інстанції, що складав майже 3 місяці, так за період оскарження даного рішення й розгляду справи судом апеляційної інстанції, що складав більше 4-х місяців, позивач знаючи про наміри та бажання відповідача зберегти сім`ю, не лише не пішов на зустріч дружині, але й за словами самого апелянта, уникав таких зустрічей взагалі, на думку колегії суддів, додатково підтверджує пояснення ОСОБА_1 , що прийняте ним рішення розірвати шлюб є остаточним, й жодних правових підстав у наданні судом (як першої інстанції, так і апеляційним) терміну для примирення немає.

Також, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що в силу вимог ст. 111 СК України надання судом терміну для примирення є правом, а не обов`язком суду , при цьому - за наявності певних обставин, які підлягають врахуванню судом, і яких, однак, при розгляді даної справи не було встановлено.

Твердження апелянта щодо можливості збереження шлюбу з посиланням на те, що у зв`язку з наявністю важких хвороб вона потребує підтримки саме чоловіка й ніхто зі спільних їх знайомих (донька, родичі, друзі, священики) не бажають розірвання їх стосунків колегія суддів відхиляє, як такі, що суперечать законодавчо визначеному поняттю "шлюб", в основу якого покладена взаємна згода чоловіка і дружини створити сім`ю, а також - особистому бажанню відповідача надалі зберігати подружні стосунки.

Так само не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги в частині невідповідності встановлених судом обставин фактичним з посиланням на те, що сторони постійно спілкуються, спільно опікуються донькою, оскільки епізодична допомога позивача відповідачу за період її хвороби, яка мала місце на прохання доньки, як і епізодична допомога відповідача позивачу у догляді за його батьком під час хвороби останнього, на думку колегії суддів, не можуть вважатися достатніми підставами для збереження сім`ї, в той час як сам позивач наполягає на розірванні шлюбу, а будь-яке примушування одного із подружжя до шлюбу законом не допускається. Що стосується опікування сторонами долею доньки, то остання є повнолітньою і не позбавлена можливості спілкуватися з кожним із батьків, як і кожен з батьків не позбавлений спілкування й надання посильної допомоги доньці.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються лише переоцінки доказів.

У зв`язку з цим, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування судового рішення з мотивів, наведених в ній.

У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 35 ч. 1; 259 ч. ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч. ч. 1, 3; 382 ч. ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 вересня 2019 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 20 січня 2020 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи