Дата документу 14.01.2020 Справа № 554/1696/19
Провадження № 2/554/150/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

за участю секретаря Садошенко М.П.,

за участю учасників справи:

відповідач: ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_1 : адвокат Шерстюк А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , державного нотаріуса Гризунової Олександри Віталіївни, державного нотаріуса Філімонової Валентини Іванівни, приватного нотаріуса Касьяненко Людмили Володимирівни, приватного нотаріуса Колотілова Олександра Михайловича, приватного нотаріуса Медвєдєвої Валентини Іванівни про визнання договорів купівлі-продажу та дарування 11/20 частин житла недійсними, переведення прав та обов`язків купівлі-продажу 11/20 частин як першочерговому покупцю за ціною, оголошеною в продаж,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом та уточненою позовною заявою про визнання договорів купівлі-продажу та дарування 11/20 частин житла недійсними, переведення прав та обов`язків купівлі-продажу 11/20 частин як першочерговому покупцю за ціною, оголошеною в продаж, в якій просила визнати договори купівлі-продажу недійсними від 08.09.1995 року, за якими ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_6 купила кімнату № 6 пл. 14,7 кв.м, що складає 11/20 частки квартири АДРЕСА_1 ; визнати договори дарування недійсними від 12.05.1997 року, 14.01.1999 року, 03.03.2001 року, 06.10.2005 року, березень-квітень 2016 року; перевести права та обов`язки як першочергового покупця 11/20 частки житла на позивача за ціною, оголошеною в продаж 11100 грн., першим договором від 08.09.1995 року та оголошено в продаж від 12.05.1997 року в сумі 7831 грн.; відшкодувати нанесені позивачу збитки разово-11/20 часткою житла.

В обґрунтування вимог позивач вказала, що вона з 1988 року постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 , ЖБК «Каштан». 08.10.1992 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтави за ОСОБА_2 визнано право власності на 3/10 частин паєнагромадження у вказаній квартирі, за колишнім чоловіком позивача - ОСОБА_7 визнано право власності на 7/10 частин паєнагромадження в цій квартирі, судом встановлено, що пай на квартиру повністю виплачено.

Квартира складається із двох житлових кімнат площею 14,7 кв. м та 12,1 кв.м, коридору , кухні, туалету, ванни, шафи, кладової та лоджії. Загальна площа квартири 48,9 кв.м.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави 24.10.1994 року колишньому чоловікові позивача виділено в користування: кімната 14,7 кв.м, лоджія 2,84 кв.м , шафа 0,2 кв.м, кладова 0,4 кв.м, всього складає 18,14 кв.м., позивачу виділено в користування кімнату 12,1 кв.м. В загальному користуванні залишено коридор 7,4 кв.м, кухню 7,5 кв.м, ванну 2,6 кв.м, туалет 1,2 кв.м.

На підставі рішення виконкому Октябрської районної Ради народних депутатів від 21.02.1995 року ОСОБА_7 27.02.1995 року видано свідоцтво НОМЕР_1 про право особистої власності на частину квартири АДРЕСА_1 , зокрема ця частина складається з кімнати - 6 пл. 14,7 кв.м, лоджії пл. 2,8 кв.м, шафи 2 пл. 0,2кв.м , кладової 8 пл. 0,4 кв.м., коридор - 1 пл. 7,4 кв.м, кухня - 5 пл. 7,5 кв.м., ванна - 3 пл. 2,6 кв.м, туалет - 4 пл. 1,2 кв.м., знаходиться в користуванні з ОСОБА_2

08.09.1995 року ОСОБА_7 за договором купівлі - продажу продав ОСОБА_6 лише жилу кімнату № 6 пл. 14,7 кв.м, що становить 11/20 частин жилої площі в квартирі АДРЕСА_1, лоджія- пл. 2,8 кв. м, шафа-2 пл.0,2 кв.м., кладова - 8 пл. 0,4 кв. м. у користуванні. У спільному користуванні коридор- 1 пл. 7,4 кв.м., кухня 5-пл. 7, 5 кв. м., ванна -3 пл. 2,6 кв.м., туалет -4 пл. 1,2 кв.м.

Інвентаризаційна вартість 11/20 частини жилої кімнати-6 квартири пл. 14,7 кв. м. в житловому будинку ЖБК «Каштан» по укладеному договору складала станом на вересень 1995 року - 110 295 000 крб. Продаж цієї частини вчинено за 111000 000 крб., у гривнях складає 11100 грн. Ціна оголошена для продажу 11/20 частки. Про свій намір продати свою частку ОСОБА_7 належним чином позивача не повідомив.

Вказаний договір купівлі-продажу від 08.09.1995 року позбавив права позивача на набуття права власності на частку квартири, що відчужувалась, до того ж порушує позивача права члена ЖБК «Каштан» та співвласника квартири привілеєвої купівлі відчужуваної частки квартири, лише кімната № 6 пл. 14,7 кв.м.

Після укладення недійсного договору від 12 травня 1997 року було укладено ще декілька не правових договорів, що вказує на правильність визнання не всіх договорів, а лише першого.

При укладанні послідуючих договорів купівлі-продажу та дарування 11/20 частки квартири і 11/20 частки жилої площі кімнати №6 площею 14,7 кв.м. відносно першого договору купівлі-продажу це різні речі, різна ціна на житло. Послідуючі договори не відповідають первинним і правовстановлюючим документам на 11/20 частки.

При оформленні подальшого не правового договору на ОСОБА_1 у березні-квітні 2016 року позивачем знову подається позов про визнання ряду договорів недійсними, бо і цей договір дарування аналогічний попереднім договорам і не відповідає першому договору від 08.09.1995 року. Тому, перебіг строку позовної давності в порядку, передбаченому ЦК УРСР, не розпочався.

12.05.1997 року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_5 купив 11/20 частини квартири АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з кімната № 6 пл. 14,7 кв. м, лоджія пл. 2,0 кв.м, шафа 2 пл. 0,2 кв. м, кладова 8 пл. 0,4 кв. м . В загальному користуванні: коридор - 1 пл. 7,4кв.м кухня- пл. 7,5 кв. м, ванна - 3 пл. 2, б кв. м, туалет - 4 пл. 1,2 кв.м , жилою площею 14,70 кв. м.

Укладений договір відповідає рішенню суду від 24.10.1994 року «про реальний виділ житла» та свідоцтва про власність № НОМЕР_1 , але не відповідає першому договору купівлі-продажу від 08.09.1995 року, на підставі якого продана лише кімната № 6 пл. 14,7 кв.м, що і складає 11/20 частин жилої площі.

Відповідно цим договором привласнено лоджія пл. 2,0 кв.м, шафа 2 пл. 0,2 кв.м, кладова 8 пл. 0,4 кв.м, в цілому привласнено 2,6 кв. м, тому лист, яким позивач попереджалась про продаж, направлявся з порушенням її прав. Тому, просить при визнанні договору недійсним і цей продаж перевести на неї, як першочерговому покупцю за ціною, оголошеною в 7831 грн.

14.01.1999 року ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар 11/20 квартири АДРЕСА_1 та складається з вбудованої шафи 2 - пл. 0,2 кв. м, кімнати жилої 6 - пл. 14,7 кв.м, .кладової 8 пл. 0,4 кв.м, лоджії пл. 1,40 кв.м, жила площа 14,70 кв.м. В загальному користуванні: коридор -1 пл. 7,4 кв.м, ванна 3 пл. 2,6 кв.м, туалет - 4 пл. 1,2 кв.м, кухня - 5 пл. 7,5 кв.м. Квартира № 74 складається в цілому з: коридору 1 - пл. 7,4 кв. м, вбудованої шафи 2 - пл. і 0,2 кв. м, ванна 3 - пл. 2, 6 кв. м, туалет 4 - пл. 1,2 кв. м, кухня 5 - пл. 7,5 кв. м. кімнати жилої 6 - пл. 14,7 ке. м, кімнати жилої 7 - пл. 12,1кв. м, кладова - 8 пл. 0,4 кв.м,лоджії пл. 1,40 кв. м.

При цьому, відбувається дарування 11/20 ідеальної долі в квартирі АДРЕСА_1 , що повністю суперечить первинним правовстановлюючим документам та реальному виділу кімнат на підставі рішення суду від 24.10.1994 року.

03.03.2001 року ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_8 прийняла у дар 11/20 квартири АДРЕСА_1 та складається коридору 1 - пл. 7,4 кв. м, вбудованої шафи 2 - пл. і 0,2 кв. м, ванна 3 - пл. 2, 6 кв. м, туалет 4 - пл. 1,2 кв. м, кухня 5 - пл. 7,5 кв. м. кімнати жилої 6 - пл. 14,7 ке. м, кімнати жилої 7 - пл. 12,1кв. м, кладова - 8 пл. 0,4 кв.м,лоджії пл. 1,40 кв. м. Такий договір не відповідає первинним правовстановлюючим документам, рішенню суду та свідоцтву про власність.

06.10.2005 року ОСОБА_8 безкоштовно передала у власність, а ОСОБА_3 прийняв у власність як дарунок 11/20 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 48,9 кв.м., житловою - 26,8 кв.м. Цей договір не відповідає первинним правовстановлюючим документам, рішенню суду, свідоцтву про власність № НОМЕР_1 , першому укладеному договору купівлі-продажу від 08.09.1995 р., відбулося привласнення площі майже 12 кв. м на суму близько 50-60 тис. грн. у двокімнатній кооперативній квартирі.

В березні-квітні 2016 року знову оформлений не правовий договір дарування на ОСОБА_1 , він же аналогічний попереднім договорам, не відповідає первинному договору від 08.09.1995 року.

В договорах, які оскаржуються відсутній реальний виділ житла, жодний договір не відповідає першому договору купівлі-продажу, де вказано, що продаються кімнати №6 пл. 14,7 кв.м., що становить 11/20 частку, тому співвласниками привласнена площа 12 кв.м, що коштує 70-80 тис. грн.

Жоден із співвласників житла не вкладав кошти в ремонт квартири, окрім позивача. Квартира в жахливому стані, потребує ремонту електрообладнання, тому з вищевикладеного анулювання майнових наслідків вчинення недійсних договорів не будуть порушені як житлові, так і інші права. Для захисту майнових та житлових прав з урахуванням принципів добросовісності, справедливості та розумності необхідне застосування реституції, та куплю-продаж від 08.09.1995 року перевести на позивача як першочерговому покупцю по ціні, оголошеній в продаж -11 100 грн.

Ухвалою суду від 22.10.2019 року було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Від відповідача ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідач надіслала клопотання про застосування строку позовної давності, в якому просила застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_2 та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В клопотанні відповідач вказала, що предметом розгляду справи в суді є визнання недійсними договору купівлі-продажу від 08.09.1995 року та договорів дарування від 12.05.1997 року, 14.01.1999 року, 03.03.2001 року, 06.10.2005 року, також вимога про переведення прав та обов`язків першочергового покупця 11/20 частки житла за договором від 08.09.1995 року та за ціною 11100 гривень. Оскільки, правочин, який оскаржує ОСОБА_2 виник до набрання чинності ЦК України в редакції 2004 року, то до строків давності застосовуються норми ЦК УРСР. З даним позовом ОСОБА_2 звернулася до суду 27.02.2019 року, що явно не відповідає строку - три роки та три місяці для вимоги про переведення прав та обов`язків за договором від 08.09.1995 року. Жодних доводів про поважність пропуску вказаного строку позовна заява не містить. У своїй позовній заяві ОСОБА_2 не заперечує того факту, що їй стало відомо про укладений договір купівлі-продажу 1995 року у 2002 році. Крім того, раніше ОСОБА_2 вже зверталася до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 1995 року та про переведення на неї прав і обов`язків покупця в червні 2008 року, а це вже поза строками позовної давності.

Відповідач ОСОБА_6 також надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила закрити провадження в справі за позовом до неї; застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог; відмовити ОСОБА_2 у позовних вимогах в повному обсязі. Вказала, зокрема, що з даним позовом ОСОБА_2 вже зверталася до суду. Як вбачається з рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 09.09.2010 року, ОСОБА_2 було подано позов до ОСОБА_6 , предметом якого було визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.09.1995 року, за яким ОСОБА_7 продав ОСОБА_6 кімнату №6 площею 14,7 кв.м, що становить 11/20 частин квартири АДРЕСА_1 ; переведення прав та обов`язків як першочергового покупця 11/20 частини з ОСОБА_7 на її користь за ціною оголошеною в продаж - 11100 гривень. Тому, справа підлягає закриттю. Крім того, відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу від 08.09.1995 року недійсним. Оскільки, договір купівлі-продажу від 08.09.1995 року жодних положень щодо обмеження цивільної правоздатності чи/або дієздатності ОСОБА_2 не містив, то він не може бути визнаний недійсним згідно ст.12 ЦК УРСР. Так як, рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 24.10.1994 року було вирішено питання щодо виділу в користування співвласникам ОСОБА_7 та ОСОБА_2 конкретних площ в квартирі, то продаж 11/20 частини квартири АДРЕСА_1 був можливим і без дотримання права переважної купівлі. Що стосується вимоги про переведення прав і обов`язків покупця, то ОСОБА_2 не обґрунтувала їх належними та допустимими доказами, а також дані вимоги заявлені із простроченням строку давності (т.2 а.с.1-11).

Приватний нотаріус Медвєдєва В.І. надіслала листа суду, в якому просила справу розглянути у її відсутність, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити за безпідставністю (т.2 а.с.20).

Державний нотаріус Першої полтавської держнотконтори Гризунова О.В. надала до суду відзив, в якому просила провадження у справі закрити, а у разі відмови у закритті провадження - відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Вказала, що вона на сьогодні не є державним нотаріусом, тому є неналежним відповідачем у даній справі. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 09.09.2010 року вже вирішувався аналогічний спір за позовом ОСОБА_2 та в його задоволенні відмовлено (т.2 а.с.26-27 - відзив).

Згідно відзиву відповідача ОСОБА_1 від 19.12.2019 року, відповідач вважає позовні вимоги ОСОБА_2 до неї безпідставними. Вказала, що позивач зловживає процесуальними правами, пред`являючи до добросовісних набувачів нічим не обґрунтовані вимоги. Просила застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 13.11.2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у даній цивільній справі повернуто заявникові (т.2 а.с.32).

Ухвалою суду від 19.11.2019 року відмовлено нотаріусу Гризуновій О.В. в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі (т.2 а.с.49, 54-55).

Ухвалою суду від 19.11.2019 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено частково (т.2 а.с.50,56-58).

Ухвалою суду від 19.11.2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено (т.2 а.с.51,59-60).

В судовому засіданні 19.11.2019 року позивач ОСОБА_2 підтримала заявлені нею клопотання та просила відкласти розгляд справи на іншу дату для укладення угоди з адвокатом. 10.12.2019 року позивачка до суду не з`явилася, надала 03.12.2019 року безпосередньо через канцелярію заяву про відкладення розгляду справи за станом здоров`я та очікуванням надання безкоштовного адвоката (т.2 а.с.89). 09.12.2019 року ОСОБА_2 надала через канцелярію суду заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з ненадходженням документів від нотаріуса (т.2 а.с.92). 14.01.2020 року ОСОБА_2 в судове засіданні не з`явилася, 13.01.2020 року особисто через канцелярію суду надала заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я (інвалід 3 групи).

Встановлено, що вищевказана цивільна справа перебуває в провадженні суду з 28.02.2019 року. Позивач ОСОБА_2 у судове засідання неодноразово не з`являлася, про місце та час слухання справи була повідомлена належним чином. Позивач неодноразово надавала до суду клопотання про відкладення розгляду справи по різним причинам.

Згідно ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Це пов`язано із дією принципу цивільного судочинства диспозитивністю, відповідно до якого кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами.

Крім того, таке положення закону пов`язане із дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою п. 10 ч. 2 статті 2 ЦПК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Згідно висновку Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 6-24063ск15, причини повторної неявки позивача до суду процесуального правового значення не мають, оскільки положення закону направлене на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які з`являються до суду, ураховуючи, що позивач, який не з`являється в судове засідання, має право на використання передбаченого законом права на процесуальне представництво в суді.

Ухвалою від 15.01.2020 року суд на місці, керуючись вимогами ст.ст.44,223 ЦПК України, відмовив в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справита вирішив закінчити розгляд справи у відсутність позивача.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні вимог.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шерстюк А.О. позов не визнала, просила відмовити в задоволенні вимог. Вказала, що ОСОБА_2 зловживає своїми процесуальними правами, оскільки протягом 10 років до тих самих відповідачів з тих саме підстав подає позови. Вважає, що позовні вимоги, пред`явлені до ОСОБА_1 є безпідставними. Також, просила застосувати позовну давність до вимог позивача.

Всі інші відповідачі повторно до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів, на підставі наявних у справі даних і доказів.

Заслухавши відповідача та її представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_2 таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Позивач наполягає на визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 08.09.1995 року (реституція), за яким ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_6 купила кім. №6 площею 14,7 кв.м, що складає 11/20 частки квартири АДРЕСА_1 , договору купівлі-продажу від 12.05.1997 року; визнанні недійсними договорів дарування від 14.01.1999 року, 03.03.2001 року, 06.10.2005 року, березень-квітень 2016 року; переведенні прав та обов`язків як першочергового покупця 11/20 частки житла на ОСОБА_2 за ціною, оголошеною в продаж 11100 гривень першим договором від 08.09.1995 року та оголошеного в продаж від 12.05.1997 року в сумі 7831 гривень; відшкодування позивачу збитків разово - 11/20 часткою житла. При цьому, позивач посилається на норми ст.ст.362(114),203,215,216,230,328 ЦК України.

Відповідно до ч.4, ч.6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено рішеннями Октябрського районного сулу від 27.02.2008 року, 09.09.2010 року, та не було спростовано ці обставини в ході судового розгляду, ОСОБА_2 на праві власності належить 9/20 частин квартири АДРЕСА_1 . Співвласником 11/20 частин зазначеної квартири був колишній чоловік позивача - ОСОБА_7 (т.1 а.с.12-13,16-18).

Згідно рішення Октябрського районного суду від 24.10.1994 року ОСОБА_7 виділено в користування в квартирі АДРЕСА_1 кімнату пл.14,7 кв.м, лоджію 2,84 кв.м, шафу 0,2 кв.м, кладову 0,4 кв.м та в користування ОСОБА_2 кімнату пл.12,1 кв.м, залишено в загальному користуванні коридор 7,4 кв.м, кухню 7,5 кв.м, ванну 2,6 кв.м, туалет 1,2 кв.м ( т.1 а.с.11 - рішення суду).

Відповідно рішення Октябрського районного суду від 27.02.2008 року, визнано за ОСОБА_2 право власності на 9/20 частин квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.12-13 - рішення суду).

08.09.1995 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу 11/20 частин квартири, що складається з кімнати 6 пл.14,7 кв.м, лоджії пл..2,8 кв.м, шафи 2 пл.0,2 кв.м, кладової 8 пл.0,4 кв.м (т.1 а.с. 21 - договір, посвідченийдержавним нотаріусом Гризуновою О.В.).

12.05.1997 року укладений договір купівлі-продажу 11/20 частин квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (т.1 а.с. 24 - договір, посвідчений державним нотаріусом Філімоновою В.І.).

14.01.1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування 11/20 частин квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.25 - договір, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Касьяненко Л.В.).

03.03.2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування 11/20 частин квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.26 - договір, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М.).

06.10.2005 року ОСОБА_8 подарувала спірну частину квартири ОСОБА_3 (т.1 а.с.27 - договір, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В.І.).

09.03.2016 року відповідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б., ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 11/20 часток квартири АДРЕСА_1 (т.2 а.с.95-96 - договір дарування, а.с. 97 - витяг).

Рішенням Октябрського районного суду від 09.09.2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , приватних нотаріусів Колотілова О.М., Філімонової В.І. , Медвєдєвої В.І. , Гризунової О.В. , Касьяненко Л.В. , Першої полтавської держнотконтори м.Полтави про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування 11/20 частин квартири, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, встановлення адреси, переведення прав та обов`язків покупця - відмовлено за безпідставністю. Знято арешт з 11/20 частин квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , накладений ухвалою суду від 18.03.2010 року (т.1. а.с.16-18 - рішення суду).

Положеннями частини 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

По захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Враховуючи вищевказані норми чинного законодавства та встановлені обставини справи, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , у зв`язку з наступним.

Правилами ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі щодо вимог про визнання недійсними угод, укладених до 01.01.2004 року, повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 28квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

При цьому, наявність підстав для визнання угоди недійсною повинен доказати позивач. Відповідач не зобов`язаний доводити відсутність таких обставин.

Аналогічні положення містяться і в діючому ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Як вказано в ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідченні, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Позивач посилається на те, що про свій намір продати частку в 1995 році ОСОБА_7 належним чином не повідомив її, позбавив її права на набуття права власності на частку квартири, що відчужувалася; відбулося не правове оформлення договору від 03.03.2001 року; після укладення недійсного договору від 12.05.1997 року було укладено ще декілька неправових договорів, що вказує на правильність визнання не всіх договорів, а лише першого; послідуючі договори не відповідають первинним правовстановлюючим документам на 11/20 частки; договір дарування в 2016 році аналогічний попереднім договорам і не відповідає першому договору від 08.09.1995 року.

Зазначені в позовній заяві обставини, на які покликалася позивач, як на підстави для визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування, в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли.

Договори купівлі-продажу від 08.09.1995 року, 12.05.1997 року, та договори дарування від 14.01.1999 року, 03.03.2001 року, 06.10.2005 року, 09.03.2016 року укладені в письмовій формі, посвідчені нотаріально і проведено їхню державну реєстрацію. Тобто, повністю дотримано всіх вимог до договору, передбачених цивільним законодавством.

Відповідно до ст.114 ЦК УРСР, п.40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої 18.06.1994 року, і як зазначено в рішенні суду від 09.09.2010 року, відсутні порушення з боку відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу. Отже, відсутні і підстави для переведення прав та обов`язків покупця за даним договором на ОСОБА_2 .

Також, в ході розгляду цивільної справи не були спростовані доводи відповідача ОСОБА_6 про те, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 24.10.1994 року було вирішено питання щодо виділу в користування співвласникам ОСОБА_7 та ОСОБА_2 конкретних площ в квартирі, тому продаж 11/20 частини квартири АДРЕСА_1 був можливим і без дотримання права переважної купівлі.

Твердження позивача ОСОБА_2 , що послідуючі договори дарування не відповідають первинним правовстановлюючим документам на 11/20 частки, є безпідставним, не підтверджується матеріалами справи.

Посилання позивача на те, що жоден із співвласників житла не вкладав кошти в ремонт квартири, окрім неї, їй заборонені психоемоційні перевантаження, є можливість відшкодувати їй збитки разово, тому визнання за нею права власності на 11/20 частини житла для захисту її майнових, житлових прав та захисту її здоров`я не будуть порушенням житлових прав, є необґрунтованими та юридично неспроможними.

Хибними є посилання позивача на ст.230 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), оскільки вони під час судового засідання не доведені, адже, з аналізу норми статті 230 ЦК України вбачається, що в оману може ввести лише навмисно одна зі сторін правочину.

Що стосується заяв відповідачівпро застосування строків позовної давності до позовних вимогпозивача, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, перший оспорюваний договір був укладений 08.09.1995 року, тобто до набрання чинності ЦК України.

Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004 року, до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 74 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Згідно зі ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Щодо правочинів, укладених після 01.01.2004 року, ст.256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких вона просить у позові, відповідачами не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв`язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Тобто вимоги позивача у повному обсязі є необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України. Сплачений судовий збір належить залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,223,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.203,215,216,328 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , державного нотаріуса Гризунової Олександри Віталіївни, державного нотаріуса Філімонової Валентини Іванівни, приватного нотаріуса Касьяненко Людмили Володимирівни, приватного нотаріуса Колотілова Олександра Михайловича, приватного нотаріуса Медвєдєвої Валентини Іванівни про визнання договорів купівлі-продажу та дарування 11/20 частин житла недійсними, переведення прав та обов`язків купівлі-продажу 11/20 частин як першочерговому покупцю за ціною, оголошеною в продаж - відмовити.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 355 ЦПК України подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

У відповідності до п.п.15.5 п.15 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_2 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_4 ;

відповідач: ОСОБА_3 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_12 ;

відповідач: ОСОБА_4 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_13 ;

відповідач: ОСОБА_5 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_14 ;

відповідач: ОСОБА_6 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_15 ,

відповідач: державний нотаріус Гризунова Олександра Віталіївна, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Гоголя, 11;

відповідач: державний нотаріус Філімонова Валентина Іванівна, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Гоголя, 11;

відповідач: приватний нотаріус Касьяненко Людмила Володимирівна, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Івана Мазепи, 26;

відповідач: приватний нотаріус Колотілов Олександр Михайлович, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Європейська, 49;

відповідач: приватний нотаріус Медвєдєва Валентина Іванівна, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Соборності, 49

Повний текст судового рішення складено 20.01.2020 року.

Суддя: А.М.Чуванова