Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 456/4028/16-ц

провадження № 61-21122св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2017 року у складі судді Гулкевича О. В. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що у рахунок придбання у ОСОБА_2 автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , він передав відповідачу через ОСОБА_3 21 000 доларів США та належний йому (позивачу) автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , оцінений сторонами у 10 000 доларів США.

Для використання автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 видав йому доручення, яке ОСОБА_2 було анульовано 30 квітня 2009 року, а 10 листопада 2009 року набутий ним у такий спосіб автомобіль відповідач у нього вилучив.

У 2015 році він звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення 31 000 доларів США на відшкодування завданої йому майнової шкоди. Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року у справі № 339/321/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2016 року, його позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на його користь 21 000 доларів США, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Під час розгляду справи № 339/321/15-ц встановлено, що ОСОБА_2 за проданий ним автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , отримав від ОСОБА_3 8 000 доларів США. Таким чином, у ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 існує невиконане грошове зобов`язання щодо повернення останньому 8 000 доларів США.

17 грудня 2016 року між ним та ОСОБА_4 було укладено письмовий договір відступлення права вимоги (цесії). За умовами цього договору він ( ОСОБА_1 ) набув замість ОСОБА_3 право вимоги до ОСОБА_2 щодо повернення 8 000 доларів США, що в еквіваленті на день укладення договору становить 210 384 грн.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 8 000 доларів США, що в еквіваленті 210 384 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 8 000 доларів США, що в еквіваленті 211 147,20 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року у цивільній справі № 339/321/15-ц, яке набрало законної сили та на підставі якого 17 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено письмовий договір відступлення права вимоги (цесії), встановлено факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 8 000 доларів США як частину оплати за автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter», 2002 року випуску. Вказані обставини відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, зокрема у цій справі, у якій беруть участь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Відступлення ОСОБА_3 ОСОБА_1 права грошової вимоги до ОСОБА_2 , встановленої указаним рішенням суду, є правомірним, а тому позов підлягає задоволенню. При цьому суд вважав, що позивачем не пропущений строк позовної давності у цій справі, оскільки цей строк необхідно обчислювати з моменту відступлення права вимоги з 17 грудня 2016 року.

Короткий зміст постанови суду першої інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2017 року залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив фактичні обставини справи, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2018 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року у справі № 339/231/15-ц не встановлено факт існування будь-яких зобов`язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на відсутність вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення коштів, не з`ясували належним чином обсяг і зміст прав, які перейшли від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 . Положення статей 513, 514 ЦК України вказують на те, що відступлення права вимоги може здійснюватись тільки щодо дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2018 року, витребувано із Стрийського міськрайонного суду Львівської області цивільну справу № 456/4028/16-ц і зупинено виконання рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2017 року та постанови Апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2018 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу призначено до судового розгляду.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скарги, поданому до суду у липні 2018 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 заперечував проти доводів касаційної скарги ОСОБА_2 , зазначивши, що оскаржувані судові рішення є законними й обґрунтованими.

Фактичні обставини справи

Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2016 року, у справі № 339/321/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення 31 000 доларів США позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 21 000 доларів США, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

17 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого ОСОБА_3 відступив, а ОСОБА_1 набув право вимоги до ОСОБА_2 щодо сплати останнім боргу у розмірі 8 000 доларів США, що в еквіваленті на день укладення договору становить 210 384 грн.

Згідно з пунктом 3 указаного договору відступлення права вимоги (цесії) право вимоги та обставини виникнення боргу встановлені та підтверджуються рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року у справі № 339/321/15-ц, а також ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2016 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам цивільного процесуального закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Поняття зобов`язання та підстави його виникнення визначені у статті 509 ЦК України.

Так, за змістом частин першої та другої цієї статті зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вирішуючи вказаний спір, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь боргу за договором відступлення права вимоги (цесії) від 17 грудня 2016 року. Такий висновок суди обґрунтовували посиланням на те, що обставини отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 8 000 доларів США як частини оплати за автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter», 2002 року випуску, встановлені у рішенні Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року у справі № 339/321/15-ц, а тому відповідно до положень частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року та частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у цій справі.

Колегія суддів вважає такий висновок судів помилковим.

Аналізуючи положення статей 512-514 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-459цс17 зробив правовий висновок про те, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Межі обсягу прав, які переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.

У постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі №668/7544/15-ц (провадження № 61-10648св18) зазначено, що за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Таким чином, для встановлення правових підстав стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (цесіонарія) грошових коштів на підставі договору відступлення права вимоги (цесії) обов`язковому встановленню підлягають обставини наявності у ОСОБА_3 (цедента) дійсного права вимоги до ОСОБА_2 на момент укладення цього договору.

Предметом позову у справі № 339/321/15-ц були вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення 31 000 доларів США.

За наслідками розгляду цієї справи було ухвалено рішення про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 21 000 доларів США і, таким чином, встановлено грошове зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 щодо повернення грошових коштів.

Водночас питання наявності у ОСОБА_2 грошового зобов`язання перед ОСОБА_3 не було предметом розгляду у справі № 339/321/15-ц, оскільки таких позовних вимог заявлено не було, що підтверджується змістом судового рішення, ухваленого 23 грудня 2015 року.

ОСОБА_3 вважав фактичні обставини, встановлені судом під час розгляду справи № 339/321/15-ц, такими, що вказують на існування його права вимоги до ОСОБА_2 щодо повернення коштів, тому до суду з відповідним позовом до ОСОБА_2 не звертався.

За змістом частини першої статті 511 ЦК України зобов`язання як цивільно-правовий обов`язок між кредитором і боржником не може створювати обов`язку для третьої особи.

Ця норма права прямо забороняє створення обов`язків сторонами договору для особи, яка не бере у ньому участь.

У цій цивільній справі ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги до ОСОБА_6 , крім посилання на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року у справі № 339/321/15-ц, не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження існування у ОСОБА_2 перед ним грошового зобов`язання щодо повернення 8 000 доларів США.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були відповідачами у справі № 339/321/15-ц, і у цій справі не вирішувалось питання про порушення прав ОСОБА_3 .

Спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 предметом судового розгляду не був. Як зазначено у мотивувальній частині рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року у справі № 339/321/15-ц, суд критично оцінює посилання представника позивача на те, що у розписці від 11 листопада 2009 року та у матеріалах кримінальної справи (поясненнях і протоколі допиту ОСОБА_2 ) міститься підтвердження про те, що ОСОБА_2 отримував від ОСОБА_3 кошти в рахунок оплати за автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter», 2002 року випуску, оскільки такі правовідносини виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому останній має право самостійно звернутися до суду із позовом до ОСОБА_2 для захисту своїх прав.

Обставини, встановлені судами у справі № 339/321/15-ц, не вказують на існування зобов`язальних правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та, зокрема, існування права вимоги ОСОБА_3 боргу перед ОСОБА_2 .

Отже, обґрунтування висновку судів у цій справі про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 посиланням на преюдиційні факти отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 коштів у розмірі 8 000 доларів США як частини оплати за автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter», 2002 року випуску, встановлені рішеннями судів у справі № 339/321/15-ц, та на факт передачі цього права позивачу на підставі договору відступлення права вимоги (цесії), вказує на неправильне застосування судами статей

511-517 ЦК України та порушення частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року (частини четвертої статті 82 ЦПК України).

Висновки за наслідками розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права (статті 511-514 ЦК України) та порушили норми процесуального права (статті 61, 212-214 ЦПК України 2004 року), а встановлення додаткових обставин, а також дослідження та оцінка доказів у справі не потребується, колегія суддів, враховуючи вимоги частини третьої статті 400 ЦПК України, вважає за можливе скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2018 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Ураховуючи, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції, - скасуванню, сплачений ОСОБА_2 судовий збір при поданні касаційної скарги у розмірі 4 207,68 грн покладається на позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2018 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 207 грн (чотири тисячі двісті сім) грн 68 коп. судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк