Справа № 409/2756/18
Провадження № 22-ц/810/943/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Назарової М.В.,

суддів Лозко Ю.П., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Дочірнє підприємство «Агропромислова компанія «Украгростар»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Агропромислова компанія «Украгростар» в особі свого представника Цабеки Вадима Анатолійовича

на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 25 вересня 2019 року ,ухваленого Білокуракинським районним судом у складі: судді Третяка О.Г. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Агропромислова компанія «Украгростар» про повернення земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який згодом уточнив та який мотивував тим, що позивач є власником земельної ділянки загальною площею 7,2850 га, що знаходиться на території Просторівської сільської ради Білокуракинського району Луганської області.

17.06.2008 року між позивачем та відповідачем Дочірнім підприємством «Агропромислова компанія «Украгростар» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, який було зареєстровано у Білокуракинському районному реєстраційному округу Луганської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 01.09.2008 року за № 209877/45.

Згідно пункту 2.2.1 вказаний договір укладено на 10 років з 01.09.2008 року, згідно з п. 4.3 договір припиняє дію по закінченню терміну дії договору. Оскільки термін дії договору закінчувався 31.08.2018 року і позивач мав бажання розпоряджатися земельною ділянкою на власний розсуд, він у липні 2017 році письмово засобами поштового зв`язку повідомив відповідача про своє небажання продовжувати дію договору оренди земельної ділянки. Після закінчення дії договору оренди землі позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення земельної ділянки та дізнався про існування додаткової угоди до вказаного договору, нотаріальна реєстрація якої здійснена 23.03.2017 року.

Відповідно до умов додаткової угоди від 15.04.2010 року до договору оренди земельної ділянки від 17.06.2008 року змінено строк дії договору оренди землі - збільшено до 31 грудня 2023 року (строк дії договору - 15 років).

Позивач вказував, що додаткову угоду від 15.04.2010 року до договору оренди земельної ділянки він не підписував, що підтверджується висновком експерта Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 08.05.2019 року № 19/113/7-7/51е, згідно якого підпис у графі «Орендодавець» додаткової угоди від 15.04.2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та Дочірнім підприємством «Агропромислова компанія «УКРАГРОСТАР», виконано не позивачем, а іншою особою.

Посилаючись на те, що вказана додаткова угода до договору оренди земельної ділянки істотно порушує його права як власника земельної ділянки, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсною вказану додаткову угоду як недійсну внаслідок відсутності власного волевиявлення на її укладення та зобов`язати відповідача повернути позивачу спірну земельну ділянку.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 25 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Агропромислова компанія «Украгростар» задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсною додаткову угоду від 15.04.2010 року до договору оренди земельної ділянки №209877/45 від 17.06.2008 року, укладену між ОСОБА_1 та Дочірнім підприємством «Агропромислова компанія «УкрАгроСтар» .

Зобов`язано Дочірнє підприємство «Агропромислова компанія «УкрАгроСтар» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 7,2850 га., що розташована на території Просторівської сільської ради Білокуракинського району Луганської області та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛГ №000175, виданого 28.04.2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №267. Стягнуто з Дочірнього підприємства «Агропромислова компанія «УкрАгроСтар» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у сумі 1089 грн.

Скасовано заходи забезпечення позову шляхом заборони Дочірньому підприємству «Агропромислова компанія «УкрАгроСтар» користуватися земельною ділянкою площею 7,2850 га, що розташована на території Просторівської сільської ради та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, викладені в ухвалі Білокуракинського районного суду від 13.09.2019 року.

Рішення суду мотивоване тим, що додаткова угода від 15.04.2010 року до договору оренди земельної ділянки від 17.06.2008 року особисто позивачем не підписана, а тому на момент укладення даного правочину вільне волевиявлення у позивача ОСОБА_1 було відсутнє, що підтверджується висновком експерта від 08.05.2019 року № 19/113/7-7/51е, і наведене відповідно до вимог ч. 1, 3, 4 ст. 203, ст. 205 ЦК України є підставою для визнання недійсним оспорюваного правочину, тому порушене право власності позивача у відповідності до вимог ст. 321 ЦК України підлягає захисту в обраний позивачем спосіб шляхом зобов`язання відповідача повернути ОСОБА_1 належну йому земельну ділянку.

В апеляційній скарзі Дочірнє підприємство «Агропромислова компанія «Украгростар», посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову та стягнути судові витрати з позивача.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд не мав розглядати заяву позивача про збільшення позовних вимог як подану з порушенням норм процесуального права та вийшов за межі позовних вимог; прийняв докази позивача з порушенням визначеного ЦПК строку та порядку, оскільки експертний висновок не зазначений в додатках до уточнюючої позовної заяви, відповідачу не направлявся, і він є неналежним доказом, оскільки експертиза судом не призначалася, проведена без оригіналу договору та додаткової угоди, і містить висновок лише про ймовірність підписання додаткової угоди не ОСОБА_1 , а іншою особою; судом не взято до уваги, що між сторонами була досягнута угода щодо істотних умов та починаючи з 2010 року позивач отримував орендну плату у розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки, а не передбачених первісним договором оренди земельної ділянки 1,5%; реєстрація оспорюваної додаткової угоди лише у 2017 році не є підставою для визнання її недійсною, і позивачем не оспорюється правомірність дій нотаріуса як реєстратора та законність реєстрації договору оренди з урахуванням додаткової угоди; позивачем беззаперечно не доведено, яку саму заяву він надсилав відповідачу 13.07.2017 року; договірний характер правовідносин сторін виключає застосування до них вимог ст. 1212 ЦК України, на яку посилається позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін як ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд дійшов правильного висновку про недійсність додаткової угоди до договору оренди землі та зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку позивачу.

Апеляційне провадження по справі було відкрито 04 листопада 2019 року, ухвалою суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду на 19 грудня 2019 року о 10-30 год. 19 грудня 2019 року розгляд справи за заявою представника відповідача відкладений на 14 січня 2020 року об 11-й.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, позивач заперечував проти задоволення скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає, а помилкові доводи апеляційної скарги цих правильних висновків не спростовують.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу повернення земельної ділянки відповідачем як Орендарем позивачу як Орендодавцю за договором оренди земельної ділянки за закінченням терміну його дії, оскільки позивач посилається на відсутність його волевиявлення на продовження строку дії договору оренди земельної ділянки, про що він завчасно повідомив відповідача письмово, та не підписував додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки про продовження дії договору, що підтверджено експертним висновком у кримінальному провадженні і у зв`язку із чим просить визнати вказану додаткову угоду недійсною.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ЛГ № 000175 належить на праві власності земельна ділянка площею 7,2850 га, що знаходиться на території Просторівської сільської ради Білокуракинського району Луганської області (а.с. 6). Вказана обставина також підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7).

17 червня 2008 року між сторонами було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, який зареєстровано у Білокуракинському районному реєстраційному округу Луганської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01.09.2008 року за № 209877/45 (а.с. 8-9).

Розділом 2.2. Договору визначено термін його дії як 10 (десять) років, починаючи з дати його державної реєстрації (п. 2.2.1.), при закінченні терміну дії договору, якщо сторони не заявили про його розірвання, то договір вважається пролонгованим на той же самий строк (п. 2.2.2.).

Відповідно до п. 4.3. Договір припиняє дію по закінченню строку вказаного в п. 2.2. цього Договору, та у випадках, передбачених ст. 31 Закону України «Про оренду землі» № 1211-Х1У від 02 жовтня 2003 року.

Також сторони погодили, що будь-які зміни або доповнення до цього договору здійснюються у письмовій формі та підписуються належним чином уповноваженими представниками сторін, у разі якщо з будь-яких причин будь-які положення цього договору є незаконними або такими, що не мають юридичної сили, це не впливає на дійсність або юридичну силу будь-якого або усіх інших положень цього договору (п. 4.5.).

Умови повернення земельної ділянки визначені та погоджені сторонами у розділі 2.4. Договору, згідно якого в разі припинення або розірвання договору Орендар зобов`язаний повернути Орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав її в оренду (п. 2.4.1.).

Також матеріали справи містять копію додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки № 209877/45 від 17 червня 2008 року, якою пункт 2.2.1. викладено в новій редакції, строк дії договору продовжено до 31 грудня 2023 року (а.с. 16), яка згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень зареєстрована 23 березня 2017 року, індексний номер 34417147 (а.с. 17).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, третьою та п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про повернення йому земельної ділянки по закінченню строку дії договору оренди та про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною, у тому числі з підстав відсутності вільного волевиявлення на його укладення, позивач відповідно до статей 12, 81 ЦПК України повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Цьому обов`язку кореспондується обов`язок відповідача довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Частиною другою третьою статті 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За змістом статті 264 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження.

Для встановлення у судовому засіданні зазначених фактів досліджуються письмові та електронні докази, висновки експертів, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи, показання свідків, оглянуті речові докази.

Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви позивачем додано його листування із відповідачем АПК ДП «УкАгроСтар» - заява від 13 липня 2017 року про те, що по закінченню терміну оренди 10 років після 01.09.2018 року він не має наміру продовжувати здавати в оренду земельну ділянку № НОМЕР_1 7,2850 га (а.с. 14) з описом вкладення та рекомендованим повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 12) і відомостіями Укрпошти про вручення відправлення № 79383 адресату «Украгростар» 21.07.2017 року (а.с. 13).

Крім того, позивач надав копію висновку експерта Луганського науково-дослідного експертно-криміналічстичного центру від 08.05.2019 року № 19/113-7-7/51е, зробленого згідно постанови старшого слідчого Новоайдарського ВП ГУНП в Луганській області про призначення почеркознавчої експертизи в кримінальному провадженні від 14.07.2017 року № 0000205 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України, відповідно до якого підпис, розташований у графі «Орендодавець» у розділі «Юрична адреса сторін» у додатковій угоді від 15.04.2010 року до договору оренди земельної ділянки № 209877/45 від 17 червня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Дочірнім підприємством «АГРОПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ «УКРАГРОСТАР», виконано ймовірно не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 73-86).

Судом вірно взято до уваги наведені докази на підтвердження відсутності волевиявлення позивача на продовження договірних відносин сторін щодо оренди належної позивачу земельної ділянки та недійсності оспорюваного правочину - додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, а доводи апеляційної скарги цих правильних висновків суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд прийняв докази позивача з порушенням визначеного ЦПК строку та порядку, оскільки експертний висновок не зазначений в додатках до уточнюючої позовної заяви і відповідачу не направлявся, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний висновок виготовлений лише 08 травня 2019 року, після закінчення підготовчого провадження, і оскільки він містить інформацію щодо предмета доказування, то наділений такими властивостями доказу як його належність відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України. Вказаний висновок під час його залучення до матеріалів справи відповідно до супровідного листа від 28.05.2019 року направлявся позивачем відповідачу, що підтверджено квитанцією ПАТ «Укрпошта» від 01.06.2019 року (а.с. 71-72).

Як помилковим і є довід скарги про неналежність вказаного експертного висновку як доказу у справі з огляду на не призначення експертизи саме судом у теперішньому провадженні, та проведення експертизи без оригіналу договору та додаткової угоди.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що на спростування наданого позивачем у якості доказу експертного висновку відповідачем не заявлялось жодного клопотання, в тому числі про призначення і проведення судової почеркознавчої експертизи як в суді першої, так і апеляційної інстанції, не ставиться таке питання і в апеляційній скарзі. Висновок про те, що висновок почеркознавчої експертизи у кримінальній справі може бути доказом у цивільній справі, зроблений Верховним Судом у постанові у справі № 753/23699/16-ц від 04.03.2019 року, на що цілком слушно посилається позивач у відзиві на апеляційну скаргу.

Посилання скаржника на те, що вказаний висновок почеркознавчої експертизи є неналежним доказом, оскільки проведений без дослідження оригіналу додаткової угоди, помилковий, оскільки із тексту цього висновку вбачається, що в розпорядження експерта надано додаткову угоду від 15.04.2010 року до договору оренди земельної ділянки № 209877/45 від 17 червня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Дочірнім підприємством «АГРОПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ «УКРАГРОСТАР» в особі директора Ахтирець Галини Іванівни, яка вилучена 22.02.2019 року в ході тимчасового доступу в ДП «АГРОПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ «УКРАГРОСТАР» на 1-му аркуші.

Оскільки вказаний висновок експерта є лише одним із доказів та має оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами, а відповідач жодним належним доказом не спростовував надані позивачем в обґрунтування свого позову докази, то не заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про лише ймовірність експертного висновку щодо підписання додаткової угоди іншою особою, а не позивачем ОСОБА_1 .

Згідно частин першої-третьої статі 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Саме надана позивачем сукупність доказів свідчить про обґрунтованість його вимог, у той час, коли відповідачем жодним належним доказом не спростовано вказану сукупність.

Намагання відповідача довести отримання позивачем передбаченої додатковою угодою орендної плати у розмірі 3 %, а не 1,5 % , передбачених договором оренди земельної ділянки від 17.06.2008 року, не підтверджено належними доказами, оскільки п.2.3.1. Договору передбачено прив`язку розміру орендної плати до щорічно проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки на момент розрахунку, і з наданих відомостей про розміри отриманої позивачем орендної плати неможливо зробити висновок про відсоток отриманої плати, яка збільшувалася кожного року.

З листа ДП АПК «УкАгроСтар» від 20.05.2013 року на ім`я позивача вбачається наявність між сторонами договірних відносин, передбачених саме договором оренди від 17 червня 2008 року строком відповідно до п.2.2.1. Договору на 10 (десять) років, починаючи з дати його державної реєстрації. У вказаному листі відповідач зазначає про відсутність передбачених чинним законодавством України підстав для дострокового розірвання договору оренди земельної ділянки, а в цьому випадку строк дії договору є визначальним. Іншого терміну дії договору відповідач станом на 2013 рік не вказує, хоча в суді намагається довести наявність додаткової угоди від 15 квітня 2010 року (а.с. 10).

Щодо доводів скарги про помилковість такої підстави позову для визнання недійсною додаткової угоди від 15.04.2010 року як її реєстрація лише 25.03.2017 року, то він є помилковим, оскільки вказане не стало підставою для задоволення позову. Посилання скаржника на неоскарження позивачем дій державного реєстратора в особі приватного нотаріуса, що свідчить про правомірність дій реєстратора та законності реєстрації договору оренди з урахуванням додаткової угоди, також є помилковими, оскільки відповідно до частини першої статті 2 Закону України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав передбачені статтею 24 Закону № 1952-IV. Проведення відповідачем нотаріальної реєстрації додаткової угоди від 15.04.2010 року лише 23.03.2017 року без згоди позивача не впливає на вирішення спору, оскільки позивач на власний розсуд обрав такий спосіб свого порушеного права як визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною та зобов`язання відповідача повернути йому земельну ділянку, що відповідає цьому порушеному цивільному праву.

Помилкове посилання позивача на застосування до спірних правовідносин вимог ст. 1212 ЦК України про зобов`язання у зв`язку із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аксіома цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон»). Визначальним в даному випадку є те, що підставами позову, які відповідно до вимог статей 49, 264 ЦПК України суд не може змінити за власною ініціативою, є не саме по собі посилання на певну норму закону, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до частини першої статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції надав належну оцінку доказам, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про недійсність додаткової угоди від 15.04.2010 року до договору оренди земельної ділянки від 17.06.2008 року, та про те, що право позивача підлягає судовому захисту шляхом як визнання вказаної додаткової угоди недійсною, так і зобов`язання відповідача ДП «АПК «УкрАгроСтар» повернути позивачу ОСОБА_1 належну йому на праві власності земельну ділянку.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційна скарга відповідача Дочірнього підприємства «Агропромислова компанія «Украгростар» підлягає залишенню без задоволення, а рішеня Білокуракинського районного суду Луганської області від 25 вересня 2019 року - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Агропромислова компанія «Украгростар» в особі свого представника Цабеки Вадима Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 25 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 15 січня 2020 року.

Головуючий

Судді: