Дата документу "09" липня 2020 р.
Справа № 937/4586/20
Провадження 2/937/2234/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2020 року м. Мелітополь

Суддя Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області Колодіна Л.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Діденко Володимир Євгенович, до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Діденко В.Є. звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просить визнати недійсним договір позики від 10 жовтня 2014 року, укладений між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі було встановлено, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 177 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позовні вимоги містять посилання на те, що 19.08.2016 року відповідачем ОСОБА_2 на адресу позивачки було направлено вимогу про повернення суми боргу 10 000 доларів США, які чоловік позивачки взяв у відповідача в борг. На підтвердження цього факту позивачка надала копію вимоги, підписаної ОСОБА_2 , про повернення позики. Даний документ датований 12.08.2016 року.

Однак, позовна заява містить посилання позивача на той факт, що остання лише 30.08.2019 року мала можливість дізнатися, що підписи на договорі позики належать чоловіку позивачки.

Тобто, суду є незрозумілим коли саме позивачка дізналася про порушення свого права.

Крім того, відповідно до ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Тобто, укладення договору позики - не є актом розпорядження майном подружжя, у зв`язку з чим для його укладення не потрібна письмова згода дружини відповідно до положень статті 65 СК України, і тому правові підстави для визнання правочину недійсними - відсутні.

Однак, позивач в позовній заяві не навів докази та обставини, які б підтверджували той факт, що чоловік позивачки використав ці кошти всупереч інтересам родини. А лише сам факт необізнаності позивачки про отримання чоловіком коштів не може бути підставою для визнання договорів позики недійсними.

Крім того, відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Станом на час звернення позивача до суду з даним позовом строк позовної давності сплив.

Відповідно до ч.1 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Без усунення вказаних недоліків заява не може бути прийнята до провадження суду.

Відповідно до статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

За таких обставин позовну заяву необхідно залишити без руху, надавши заявнику строк для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст.177, 185 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Діденко Володимир Євгенович, до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, - залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків п`ять днів з дня отримання позивачем копії ухвали про залишення позову без руху.

У разі невиконання вищевказаного у встановлений термін, позовна заява буде вважатися неподаною і повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Л.В.Колодіна