Справа № 438/128/20
Номер провадження 2/438/186/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 грудня 2020 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі головуючого судді Слиша А.Т.,

при секретарі Наминанік О.С.,

за участі відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориславі у порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 28.01.2020 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить виділити йому у власність частину із спільного майна, набутого в шлюбі з ОСОБА_1 , а саме: телевізор SONY придбаний ними в м.Дрогобичі в магазині „ Фокстрот " за ціною 10000 грн; меблевий набір, що складається з тумби під телевізор та серванта придбаний за ціною 10000 грн в меблевому магазині в м.Дрогобичі; м`який куток-диван придбаний в кімнату за ціною 8000 грн в меблевому магазині в м.Бориславі; решту вказаного ним в позові майна залишити у власності ОСОБА_1 ; судові витрати покласти на відповідачку.

В обґрунтування позову посилається на те, що він з відповідачкою перебуває у шлюбі, який зареєстрований 29.10.2005. На даний час у проваджені Бориславського міського суду перебуває справа № 438/1283/19 про розірвання шлюбу, проти задоволення якого він заперечує. Не зважаючи на численні його намагання дійти примирення, його дружина не йде на поступки, і тому для вирішення питання поділу спільного майна ним подається цей позов. З дати укладення шлюбу вони проживали спільно однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом та взаємними обов`язками. За цей час він здебільшого заробляв гроші, в тому числі за межами України, і вносив свій вклад в добробут їхньої сім`ї. Під час перебування у шлюбі, вони проживали в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , яка належить його дружині, її батькам і брату. В цій квартирі останніми роками, в основному за зароблені ним кошти зроблений капітальний ремонт, замінено комунікації та двері. Також було придбано меблі та побутову техніку, зокрема, телевізор з діагоналлю екрану близько 30 дюймів, вартістю на той час близько 2000 грн. У період 2016-2017 років ними придбано до помешкання в м.Дрогобичі в магазині „Фокстрот" телевізор SONY діагональ екрана 52 дюйми ціною 10000 грн. Також в м.Дрогобичі в меблевому магазині придбали меблевий набір, що складається з тумби під телевізор та серванта вартістю близько 10000 грн та шафу-купе для зберігання речей вартістю 12000 грн. Також придбали м?який куток-диван в кімнату ціною 8000 грн в меблевому магазині в м.Бориславі. Протягом 2019 року ними придбано меблевий набір в спальню вартістю 37000 грн, що складається з ліжка та комоду, пральну машину Samsung ціною 9000 грн в магазині „ Цаца " в м.Бориславі. керамічні нагрівальні панелі-конвектори в кількості 4 шт. на суму 7000 грн. Також ними придбавалось багато різних побутових речей, в тому числі різноманітні золоті прикраси, килими та інша побутова техніка.

В силу тих обставин, що значну частину їхнього спільного життя він перебував на заробітках за межами України, приносив значний вклад в сімейний бюджет, обліку якому не вів. Хоч ним зроблено значно більший вклад в набуття зазначеного майна, вважає, що це є спільно набуте майно і половина має належати йому. Вони з дружиною на даний момент не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, вона не допускає його до квартири, провела заміну дверних замків. Жодних квитанцій, фіскальних чеків чи інших документів, які б підтвердили придбання ними майна в позивача немає, оскільки вони знаходяться в квартирі, де проживає дружина, і доступу до квартири він не має.

Також позивач посилається на положення ст.ст.60, 70, ч.1-ч.3 ст.71 СК України, та зазначає, що на даний час він проживає на АДРЕСА_2 у квартирі, яка належала його покійній бабі. В цій квартирі не достатні умови для нормального життя, так як відсутні необхідні меблі. До нього часто приходить і залишається ночувати їхній син ОСОБА_4 , і відсутність нормальних меблів негативно впливає на якість побуту сина під час перебування в позивача.

Ухвалою судді від 04 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_3 було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

У строк, визначений ухвалою судді, позивач усунув недоліки позовної заяви, відтак ухвалою судді від 28 лютого 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

02 квітня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, вважає, що вимоги не мають жодних законних підстав для задоволення, а факти, викладені в позовній заяві, не відповідають дійсності та фактичним обставинам. Сторони у справі за час перебування у шлюбі проживали у квартирі, яка належить на праві спільної сумісної власності відповідачці, її батькам та брату. Твердження позивача про те, що в основному за зароблені ним кошти у квартирі було зроблено капітальний ремонт, замінено комунікації, придбано меблі та побутову техніку, не відповідають дійсності та не підтверджено жодним документом. Покращення житлових умов у квартирі в більшій мірі проводилось за кошти її батьків та брата, останній виконував роботи та облаштовував своїми силами балкон і коридор. Натомість, за період спільного проживання з позивачем всі кошти подружжя спрямовувались на відновлення квартири АДРЕСА_3 , так, як вони планували переїжджати туди. Право власності на дану квартиру належить позивачу. Зокрема в квартирі АДРЕСА_3 було поміняно три вікна, двері на загальну суму 15000 грн, також за спільні кошти сім?ї було проведено воду, влаштовано каналізацію, отеплено підвал. Загальна вартість витрат становила більше 17000 грн. Крім цього, за кошти із їхнього сімейного бюджету, а це більше 14000 грн було придбано пам`ятники на могили, де захоронені дідо та баба позивача.

Позивач без попередньої згоди виніс із квартири мало не всі придбані ними речі, а саме: телевізор вартістю 10 000 грн, планшет, який вона купляла для сина, вартістю 1800 грн, фотоапарат орієнтовною вартістю 3000 грн, електричну плиту орієнтовною вартістю 1200 грн, електричний чайник вартістю 200 грн, ялинку, яку вона придбала за 1700 грн, фірмові набори інструментів: для будівельних робіт (дрель, молотки іт.д.), автонабір (ключі) вартістю близько 8000 грн, газовий балон вартістю 1000 грн. А також забрав накопичені в сім?ї кошти, а саме: 3000 доларів, 20 000 грн та 1000 євро. Також позивач забрав дрібні речі, такі як набори рушників, посуду та багато іншого. Все це бачили сусіди. Крім цього, зазначений у позовній заяві придбаний меблевий набір у спальню вартістю 37 000 грн був придбаний відповідачкою за кошти, які подарувала їй її мама. Телевізор SONY був придбаний її братом ОСОБА_5 у магазині «Технолюкс». Позивач стверджує, що він заробляв гроші та вносив свій вклад в добробут сім?ї. Проте вона (відповідач) також після виходу з декретної відпустки постійно працювала і вносила кошти до сімейного бюджету. Попри це вона також виконувала всі домашні обов`язки.

Крім цього, позивач у позовній заяві не згадує про належне подружжю на праві спільної власності рухоме майно, а саме автомобіль OPEL INSIGNIA, 2013 р.в, придбаний у 2013 році та зареєстрований на ОСОБА_3 , який вони придбали за 300 000 грн. З часу придбання даного автомобіля, значну частину доходу, позивач вкладав саме для його вдосконалення, зокрема за кошти сім?ї купляв: колеса для кожного сезону вартістю по 10000 грн, гарнітуру (пороги, крила, дзеркальні упаковки, масла, ковпаки і все інше необхідне). Із сімейного бюджету також виділялись гроші на навчання та отримання водійських прав для позивача на трактор, підіймач - кран, довгу тягу (фуру). Крім цього, довіряючи позивачу, відповідач допустила здійснити реєстрацію на користь позивача нерухомого майна, яке належало на праві власності сестрі її бабці та за її бажання мало бути записано на неї. Вони домовлялись згодом оформити це майно на неї, а саме: житловий будинок та земельні ділянки. Крім цього, позивач ухиляється від сплати аліментів на утримання сина, при цьому просить суд забрати у них із сином єдині речі для користування. Відтак, відповідач наполягає на справедливому поділі всього майна, яке придбане за час подружнього життя. Позивачем не надано жодних доказів щодо законного права на виділення йому зазначеного в прохальній частині позовної заяви майна.

Ухвалою суду від 22 вересня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті на 26 жовтня 2020 року, розгляд справи було відкладено на 01 грудня 2020 року за клопотанням відповідача ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не прибув, у матеріалах справи є його заява про розгляд справи за його позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя без його участі у зв`язку з частими відрядженнями за межі м.Борислава, позов підтримує у повному обсязі. Правом подання відповіді на відзив позивач не скористався.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову, дали пояснення, аналогічні змісту письмового відзиву.

Вислухавши відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, вислухавши покази свідків, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 з 29 жовтня 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Після звернення позивача до суду з даним позовом шлюб між сторонами було розірвано. Зокрема, рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 19 травня 2020 року у справі № 438/1283/19 було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Позивач ОСОБА_3 заявляє вимогу про поділ майна, набутого за час перебування у шлюбі, зокрема, просить виділити йому у власність частину із спільного майна, а саме: телевізор SONY, придбаний ними в м.Дрогобичі в магазині «Фокстрот» за ціною 10000 грн; меблевий набір, що складається з тумби під телевізор та серванта, придбаний за ціною 10000 грн в меблевому магазині в м.Дрогобичі; м`який куток-диван, придбаний в кімнату за ціною 8000 грн в меблевому магазині в м.Бориславі; решту вказаного ним в позові майна просить залишити у власності ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про вирішення заявленого позову, суд враховує положення законодавства, зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Нормою ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що в процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Допитаний в судовому засіданні 01.12.2020 року свідок ОСОБА_5 , який є братом відповідача, вказав, що у квартирі АДРЕСА_1 , де проживав позивач, відсутнє майно подружжя. Телевізор «Soni» діаметром 42 дюйми, який знаходиться у приміщенні квартири, у якій проживає відповідач, придбаний свідком на початку 2017 року, що підтверджується гарантійним талоном.

Допитана в судовому засіданні 01.12.2020 року свідок ОСОБА_6 , яка є матір`ю відповідача, вказала, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 , де проживав позивач. До його вселення в квартиру, там були всі необхідні меблі, в тому числі меблі, які позивач вважає спільною власністю подружжя.

Допитаний в судовому засіданні 01.12.2020 року свідок ОСОБА_7 , яка є подругою відповідача, вказала, що їй відомо про те, що позивач забрав все належне подружжю майно з квартири, у якій проживає відповідач.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Згідно з пунктом 22 вище вказаної постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

В п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У судовому засіданні було встановлено, що сторони у справі в період шлюбу з моменту укладення шлюбу: 29 жовтня 2005 року проживали в квартирі, яка належить відповідачу та членам її сім`ї за адресою АДРЕСА_4 , яка на той час повністю була готова до проживання в ній та мала всі необхідні меблі та речі.

Позивач вказав і на те, що за всі роки спільного життя він витрачав власні кошти на придбання меблів та побутової техніки для покращення житлових умов. Після припинення подружніх стосунків він виїхав з квартири відповідачки.

З досліджених в судовому засіданні доказів, наданих відповідачем, а саме: копії гарантійного документу, копії керівництва користувача, гарантійного талону, копії інструкції з експлуатації, гарантійного талону (а.с.71) вбачається, що телевізор «Soni» діаметром 42 дюйми, придбаний братом відповідача ОСОБА_5 , натомість пластикові вікна, які придбані позивачем ОСОБА_3 встановлені за місцем теперішнього проживання позивача за адресою АДРЕСА_5 (а.с.69, 70).

Суд вважає, що позивачем не доведена наявність вказаного ним у переліку майна та його вартість, не доведено факту належності його до спільного сумісного, тобто не надано належних та допустимих доказів, які б давали суду підстави для визначення маси спільного майна подружжя та його поділу. Хоча відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права та примусове виконання обов`язку в натурі.

Враховуючи все вище викладене, так як позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що майно було придбано сторонами під час перебування у шлюбі та за їх спільні кошти, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 256, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Позивач: ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суд через Бориславський міський суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11 грудня 2020 року.

Головуючий суддя А.Т.Слиш