Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 530/398/17

провадження № 61-7634св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Зіньківське виробниче управління житлово-комунального господарства Зіньківської міської ради Полтавської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 14 серпня 2017 року у складі судді Должко С. Р. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Бондаревської С. М., Дряниці Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Зіньківського виробничого управління житлово-комунального господарства Зіньківської міської ради Полтавської області (далі - Зіньківське ВУЖКГ Зіньківської міської ради) про стягнення компенсації за борги із заробітної плати.

Позовна заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що він до 23 березня 2012 року працював у відповідача на посаді машиніста каналізаційної насосної станції та був звільнений з роботи за згодою сторін, однак при звільненні йому не були виплачені належні йому суми, тому він звернувся до суду щодо стягнення недонарахованої заробітної плати з відповідача.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, його позов задоволено та стягнуто з відповідача на його користь 39 794,62 грн недонарахованої заробітної плати та 3 124,01 грн заборгованості за невикористану відпустку, однак відповідач не виплатив йому заборгованість із заробітної плати

Вважав, що він має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на підставі Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути із Зіньківського ВУЖКГ Зіньківської міської ради на його користь компенсацію боргів із заробітної плати з травня 2011 року у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 47 639,30 грн та допустити негайне виконання рішення суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 14 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що законом передбачена виплата компенсації одночасно з виплатою заборгованості із заробітної плати, а позивач не надав доказів на підтвердження виплати йому заборгованості, а тому не може бути виплачена компенсація цієї заборгованості.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із Зіньківського ВУЖКГ Зіньківської міської ради на користь ОСОБА_1 компенсацію за борги із заробітної плати у розмірі 987,13 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що нарахування індексації на грошові доходи є складовою частиною заробітної плати позивача, на час його звільнення її не було виплачено, а тому, керуючись Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація боргів із заробітної плати у розмірі 987,13 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, керувався законом, який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а саме, неправильно застосував Закон України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 17 липня 2003 року № 1078, та рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, надані у листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року.

Суд апеляційної інстанції помилково не застосував закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а саме Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 21 лютого 2001 року № 159.

Вказане призвело до неправильного вирішення судом цієї справи.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху з тих підстав, що не було надано належним чином завірені копії оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій та документа про сплату судового збору.

У грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, на виконання ухвали суду, надійшли матеріали для усунення недоліків касаційної скарги.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ матеріали провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 працював у Зіньківському ВУЖКГ Зіньківської міської ради на посаді машиніста каналізаційної насосної станції з 01 серпня 1984 року.

Наказом Зіньківського ВУЖКГ Зіньківської міської ради від 23 березня 2013 року № 9-к ОСОБА_1 звільнений з 23 березня 2012 року із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області 10 червня 2013 року, у справі № 1607/1885/2012 стягнуто із Зіньківського ВУЖКГ Полтавської області на користь ОСОБА_1 39 794,62 грн недонарахованої заробітної плати, 3 124,01 грн заборгованості за невикористану відпустку та 3 485,00 грн витрат, пов`язаних з проведенням експертизи.

31 липня 2013 року Зіньківський районний суд Полтавської області видав виконавчий лист у вказаній справі.

Заборгованість, стягнута рішення суду від 17 квітня 2013 року на користь позивача, у повному обсязі не погашена.

Згідно з листом голови ліквідаційної комісії Зіньківського ВУЖКГ Зіньківської міської ради Галича В. І. від 13 вересня 2017 року № 16 за період з 10 червня 2013 року до 01 червня 2017 року Зіньківським ВУЖКГ Зіньківської міської ради були виплачені ОСОБА_1 такі суми заборгованості із заробітної плати: 30 грудня 2013 року - 300,00 грн; 15 січня 2015 року - 4 187,40 грн; 21 грудня 2016 року - 9 873,78 грн, загальна сума виплат становить 14 361,18 грн. Індексація із заробітної плати за виплаченими коштами не проводилась.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством (стаття 34 Закону України «Про оплату праці»).

Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Такими доходами є ті грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (частина друга статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у разі затримки у виплаті заробітної плати, працівник має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 219/10785/15-ц (провадження № 61-16473св18).

Використане у статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив у постанові від 19 грудня 2011 року у справі № 6-58цс11.

Враховуючи викладене, право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.

Установивши, що рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати відповідач повністю не виконав, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Разом із тим, апеляційний суд неправильно визначив суму такої компенсації.

Так, розраховуючи суму компенсації, суд апеляційної інстанції керувався Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» від 17 липня 2003 року № 1078 та листом Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 62-97 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справи».

Проте, суд апеляційної інстанції не врахував, що порядок обчислення суми компенсації визначено Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159).

Пунктом 1 вказаного Порядку № 159 передбачено, що дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до пункту 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Визначаючи суму компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положення Порядку № 159, внаслідок чого неправильно визначив суму компенсації.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, збирання доказів, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, що позбавляє Верховний Суд процесуальної можливості ухвалити нове рішення у цій справі, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21 вересня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк