П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 року

м. Рівне

Справа № 572/1443/17

Провадження № 22-ц/4815/79/20

Головуючий в Сарненському районному суді:

суддя Слободянюк Б.К.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) проголошено

о 13 год. 12 хв. 25.09.2019

у м. Сарни Рівненської області

Повний текст рішення складено: 02.10.2019

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,:

Сарненська міська рада Рівненської області;

Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області;

представники сторін:

позивача адвокат Прозапас Олексій Іванович;

відповідача адвокат Аврамишин Степан Володимирович;

за участі (в апеляційному суді): ОСОБА_1 та представників сторін адвокатів Прозапаса ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: Сарненська міська рада Рівненської області та Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області; про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом забезпечення права безперешкодного доступу та зобов`язання знести самовільно здійснену добудову до житлового будинку,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом забезпечення права безперешкодного доступу та зобов`язання знести самовільно здійснену добудову до житлового будинку. Мотивуючи свої вимоги, покликалася на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11.11.1993, виданого Сарненською міською радою народних депутатів, вона (на той час прізвище позивача Набухотна, а після одруження ОСОБА_5 ) разом із сином ОСОБА_6 набула право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до рішення виконавчого комітету Сарненської міської ради народних депутатів №98 від 19.01.1994 між позивачем і ОСОБА_7 як власником суміжної квартири АДРЕСА_2 було поділено присадибну земельну ділянку. За цим рішенням ОСОБА_1 відведено у користування земельну ділянку площею 461 м2, а ОСОБА_7 729 м2. При цьому зобов`язано відділ Сарненської міської ради народних депутатів по земельних питаннях відвести зазначені ділянки у натурі за раніше складеною схемою, що є додатком до рішення №98 від 19.01.1994.

В подальшому, 27 січня 1994 року на підставі вказаного рішення завідувачем земельним відділом Сарненської міської ради народних депутатів було складено акт про винесення меж земельної ділянки в антурі, де позивачу виділено ділянку площею 461 м2, яка її прийняла та встановлені на ній межові знаки, що засвідчила своїм підписом у графі "Прийняв". До акту додано План границь земельних ділянок, відповідно до якого ОСОБА_1 було передано зазначену земельну ділянку.

Рішенням виконавчого комітету Сарненської міської ради народних депутатів №219 від 30.04.1998 позивачу передано у приватну власність безоплатно земельну ділянку площею 0, 0437 га у АДРЕСА_3 , для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, якою вона користується з 1992 року.

Відповідно до акту про винесення меж земельної ділянки в натурі від 27 січня 1994 року між ними було встановлено огорожу по межі, що забезпечило рівноцінне і безперешкодне користування обома власниками.

Після смерті ОСОБА_7 спадщину прийняла відповідач, яка поселилася у квартирі АДРЕСА_3 , знищила існуючу по межі земельних ділянок огорожу і заперечує та заважає встановленню нової огорожі.

Крім того, ОСОБА_2 без достатніх правових підстав здійснила добудову до належної їй частини житлового будинку. Між тим, позивач вважає, що ця добудова створює перешкоди у користуванні належною їй квартирою АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні 01 серпня 2018 року за клопотанням ОСОБА_1 до участі у справі залучено Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою розміром 0, 0437 га у АДРЕСА_4 , шляхом відновлення раніше встановленої огорожі згідно з межами розподілу ділянок, визначених Актом №90 про внесення меж земельної ділянки в натуру від 27 січня 1994 року.

В задоволенні решти позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У поданій апеляційній скарзі позивач, вважаючи оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 знести самовільно здійснену добудову до житлового будинку АДРЕСА_5 незаконним і необґрунтованим, фактично покликається на неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що відповідно до обставин справи та норм ч.ч. 1 і 2 ст. 1225 ЦК України ОСОБА_2 успадкувала частину житлового будинку, який належав спадкодавцю, а також частину земельної ділянки, на якій ця нерухомість розташована і у розмірі, необхідному для їх обслуговування. Тому, беручи до уваги роз`яснення п. 181 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" №7 від 16 квітня 2004 року, вважала, що відповідач набула право лише на земельну ділянку, на якій розміщені її частина будинку, будівлі і споруди та на відстань не більше одного метра від хліва, який розташований на городі.

Вказувала, що відповідач систематично перешкоджає їй у користуванні належною земельною ділянкою, на підтвердження чого посилалася на численні звернення до місцевих органів поліції. Більше того, вважала, що ОСОБА_2 претендує на частину земельної ділянки, яка вже знаходиться у власності позивача.

Щодо спірної добудови до житлового будинку, то стверджувала про те, що її здійснено всупереч вимог закону, оскільки підпадає під ознаки самочинного будівництва (ч. 1 ст. 376, ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)". Приписи Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області №609 і №145 вимагалося від ОСОБА_2 усунути допущені нею порушення законодавства та в разі невиконання її було зобов`язано самостійно демонтувати (знести) спірну добудову. На її переконання, покликання відповідача на існування рішення Сарненської міської ради №581 від 15 серпня 2007 року, за яким було надано дозвіл на добудову до належної частини житлового будинку не заслуговують на увагу, адже фактичні розміри добудови перевищують визначені дозвільні величини. При цьому вона зменшила відстань від хліва до краю будинку понад на півтора метри, чим порушено протипожежних норм.

Не погоджувалася із висновками суду про те, що органами Державної архітектурно-будівельної інспекції не приймалося рішення про демонтаж (знесення) збудованого об`єкта, позаяк ними внесено лише припис про зупинення проведення будівельних робіт, який був виконаний ОСОБА_2 .

Окрім цього, стіна добудови розміщена на межі раніше виділеної позивачу земельної ділянки, що не дає їй можливості повноцінно користуватися нею, а збудувавши стіну на межі земельних ділянок відповідач у такий спосіб намагається відібрати частину належної ОСОБА_1 земельної ділянки, що знаходиться уздовж цієї стіни.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про знесення самовільно збудованої ОСОБА_2 добудови до житлового будинку, ухваливши нове про задоволення в цій частині позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи чи їх представниками не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимоги, оскільки ОСОБА_2 вчиняються перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою, яка належить останній на праві власності, а тому зобов`язано відповідача відновити раніше встановлену огорожу згідно з межами розподілу ділянок визначених Актом №90 про внесення меж земельної ділянки в натурі від 27 січня 1994 року.

Залишаючи вимоги позивача без задоволення, судом ураховано відсутність доказів про те, що оспорюваною добудовою до житлового будинку, яку здійснювала ОСОБА_2 , порушено її суб`єктивні цивільні чи земельні права, а відтак зроблено висновок, що право, яке не є порушеним, не підлягає судовому захисту.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, рішення Сарненського районного суду від 25 вересня 2019 року переглядається у межах відмови у задоволенні позову в частині знесення самовільно збудованої ОСОБА_2 добудови до житлового будинку. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржувалося. Як з`ясовано судом, ОСОБА_8 та її синові ОСОБА_6 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_3 , що стверджується відповідним свідоцтвом, яке видане 11 листопада 1993 року Сарненською міською радою народних депутатів, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

На підставі рішення виконавчого комітету Сарненської міської ради народних депутатів Рівненської області №219 від 30 квітня 1998 року позивачу безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_4 для обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 0, 0437 га, що перебуває у її користуванні з 1992 року.

З Акту №90 про внесення меж земельної ділянки в натуру, який складений виконавчим комітетом Сарненської міської ради народних депутатів 27 січня 1994 року, вбачається, що на основі рішення зазначеного органу від 19 січня 1994 року №98 завідувачем земельним відділом відведено ОСОБА_1 в натурі земельну ділянку площею 461 м2 по АДРЕСА_4 . Межі виділеної ділянки закріплені на місцевості і передані позивачу.

Рішенням Сарненського районного суду від 07 лютого 2007 року, що набрало законної сили, зобов`язано Сарненську міську раду визначити порядок користування і розпорядження земельною ділянкою по АДРЕСА_3 , перерозподіливши її між ОСОБА_2 та позивачем відповідно до розміру їх часток у будинку, господарських будівлях та спорудах на час виникнення спільної часткової власності: відповідачу 3/4 частки, а ОСОБА_1 1/4 частку.

Земельна ділянка, що була передана у власність позивача, у неї не вилучалася, а рішення органу виконавчого комітету міського самоврядування №219 від 30 квітня 1998 року не оспорювалося і є чинним, а тому земельна ділянка площею 0, 0437 га в АДРЕСА_4 , перебуває у власності ОСОБА_1 на законних підставах.

Вважаючи, що відповідач, здійснивши добудову до належної їй частини житлового будинку, на земельній ділянці, яка їй не належить, порушує її особисті права через те, що є об`єктом самочинного будівництва, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про знесення самовільно збудованої ОСОБА_2 добудови до житлового будинку.

Між тим, повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 7 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництв. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З роз`яснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. першому-третьому п. 5 своєї постанови від 30.03.2012 №6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", вбачається, що відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинне збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

Відповідно до положень статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Між тим, згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однак будь-яких доказів про те, що самочинним будівництвом, яке здійснювала ОСОБА_2 , порушуються, не визнаються чи оспорюються права, свободи чи законні інтереси позивача надано не було, матеріали справи не містять, а судом їх не було здобуто.

Норми статей 12 і 81 ЦПК України передбачають здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що після смерті ОСОБА_7 , який був власником суміжної квартири АДРЕСА_2 і якому було виділено на підставі рішення виконавчого комітету Сарненської міської ради народних депутатів №98 від 19 січня 1994 року частину земельної ділянки площею 729 м2, ОСОБА_2 як його спадкоємець прийняла лише ту частину земельної ділянки, яка знаходиться під будинком, будівлями та спорудами і на відстань одного метра відступає від них, то з ними погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1216, ч. 3 ст. 1225 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Не заслуговують на увагу як необґрунтовані, довільні, на власний розсуд, тлумачення заявника того, що з урахуванням роз`яснень пункту 181 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" та ДБН №360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" відповідач через спадкування частини житлового будинку, господарських будівель і споруд набула право на користування лише тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, і на відстань не більше одного метра від хліва, який розташований на городі. Між тим, вимоги цивільного закону і роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, на переконання колегії суддів, стосуються положень ст. 121 ЗК України, якими визначено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, а не норми ДБН.

Тобто зазначені аргументи апеляційним судом не приймаються.

Спростовуються відсутністю повноважень на представництво інтересів Державної архітектурно-будівельної інспекції і доводи ОСОБА_1 про недодержання порядку будівельних робіт, в зв`язку із чим було видано відповідні приписи, а тому необхідність задоволення її позову. Оскільки органи Державної архітектурно-будівельної інспекції наділені самостійним правом пред`являти позови з приводу усунення порушень при самочинному будівництві, тому підміняти їх позивач не може.

Решта тверджень апеляційної скарги не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону, а тому також відхиляються колегією суддів.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Спонуканнями для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постановискладено: об 11 год. 30 хв. 22.01.2020

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.О.Гордійчук