ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/491/20 Справа № 205/547/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Кредобанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Кредобанк" (далі - ПАТ "Кредобанк", банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № 139/06-Ф від 01.12.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 24 951,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування в розмірі та у строки визначені кредитним договором.

В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку із чим, станом на 14.12.2015 року має заборгованість за кредитним договором на загальну суму 20 746,73 доларів США.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 139/06-Ф від 01.12.2006 року в сумі 479 042,00 грн. та судові витрати по справі в сумі 7 185,26 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Кредобанк" заборгованість за кредитним договором № 139/06-Ф від 01.12.2006 року в сумі 16 287,91 доларів США, що в еквіваленті становить 376 055,27 грн., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту - 16 183,80 доларів США, що в еквіваленті становить 373 651,57 грн.; прострочені відсотки - 104,11 доларів США, що в еквіваленті становить 2 403,70 грн.; пеня - 4 458,82 грн.; а разом в сумі 380 514,09 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано, а судом першої інстанції не досліджено належних доказів, якими б підтверджувалось порушення умов кредитного договору, зокрема, направлення позичальнику повідомлень про несвоєчасне повернення відсотків за кредитом, що передбачено п.4.9. кредитного договору. Також не надано первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення для підтвердження правильності розрахунків розміру заборгованості та сум відсотків. Крім того, відповідач посилався на пропуск позивачем строку позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає указаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що 01.12.2006 року між ВАТ "Кредобанк" (правонаступником якого є ПАТ "Кредобанк") та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 139/06-Ф, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 24 951,00 доларів США, строком користування до 30.11.2013 року, зі сплатою відсотків за користування в розмірі 13 % річних (а.с.5-7).

30 травня 2008 року між сторонами укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № 139/06-Ф від 01.12.2006 року, відповідно до якого сторони погодили, що за користування кредитом позичальник сплачує банку 13,5 % річних (а.с.8).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами 01.12.2006 року укладено договір застави № 103/06/Ф-3 (а.с.9-12).

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, однак в порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов`язання не виконує, внаслідок чого за ним, станом на 04.12.2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором на загальну суму 16 287,91 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 04.12.2015 року становить 376 055,27 грн., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту - 16 183,80 доларів США, що в еквіваленті становить 373 651,57 грн.; прострочені відсотки - 104,11 доларів США, що в еквіваленті становить 2 403,70 грн.; пеня - 4 458,82 грн.; а разом в сумі 380 514,09 грн. (а.с.15-18).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем підтверджено належними доказами по справі, і у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернуті такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначеними у кредитному договорі, та сплачувати відсотки за користування кредитом.

Проте, колегія суддів у повній мірі не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ураховуючи наведене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Щодо доводів заявника про необґрунтоване не застосування судом першої інстанції наслідків пропуску строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до умов кредитного договору, кінцевий термін повернення кредиту - 30.11.2013 року, а тому саме з цієї дати сплив строк кредитування.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що з позовом до суду банк звернувся у січні 2016 року, колегія суддів вважає, що вимога позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з повернення тіла кредиту пред`явлена в межах трирічного строку позовної давності, а тому в цій частині оскаржуване рішення ухвалено судом відповідно до норм матеріального права.

Щодо вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом та пені, колегія суддів виходить з наступного.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

З матеріалів справи убачається, що 09.02.2017 року відповідач ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про застосування строку позовної давності, тобто до ухвалення судом першої інстанції рішення по справі (а.с.59-61).

Так, з розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем, вбачається, що останній самостійний платіж з повернення відсотків відповідачем було здійснено у березні 2010 року на суму 41,54 доларів США (а.с.15-17), а так як умовами договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналізуючи умови договору та зміст ст.ст. 253, 257, 261 ЦК України, слід дійти висновку, що при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Зважаючи на те, що з позовом до суду банк звернувся лише у січні 2016 року, колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин загальний трирічний строк позовної давності за наявності відповідної заяви відповідача, що в силу вимог ст. 267 ЦК України є правою підставою для відмови у задоволенні позову ПАТ "Кредобанк" в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

Однак, суд першої інстанції, за наявності в матеріалах справи відповідної заяви відповідача не застосував до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, взагалі не обґрунтував та не дав належної оцінки відповідним доводам відповідача.

Ураховуючи, що пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом була нарахована після 30.11.2013 року, а саме за період з 05.12.2014 року по 04.12.2015 року, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги банку про стягнення пені в розмірі 4 458,82 грн., є безпідставними.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що позивачем не надано, а судом першої інстанції не досліджено належних доказів, якими б підтверджувалось порушення умов кредитного договору, первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення для підтвердження правильності розрахунків розміру заборгованості та сум відсотків, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки наведене спростовується матеріалами справи.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05.11.2019 року було витребувано у ПАТ "Кредобанк" належним чином завірений деталізований розрахунок заборгованості за кредитним договором № 139/06-Ф від 01.12.2006 року, укладений між ВАТ "Кредобанк" та ОСОБА_1 , докази сплати платежів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, документи, пов`язані з виконанням кредитного договору (заява про видачу кредиту, платіжні доручення, меморіальні ордери, листування з позичальником тощо).

На виконання ухвали апеляційного суду, позивачем було надано завірену копію кредитного договору № 139/06-Ф від 01.12.2006 року; копію договору застави № 103/06/Ф-3 від 01.12.2006 року; копію банківської виписки руху коштів по рахунку з 01.12.2006 року по 03.06.2020 року, якою підтверджується часткове виконання позичальником умов кредитного договору (внесення платежів), а саме за період з 01.12.2006 року по 31.03.2010 року; копію меморіального ордеру № 162578 від 01.12.2006 року, яким підтверджується факт видачі кредитних коштів в сумі 24 951,00 доларів США.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, сплачених при подачі апеляційної скарги в розмірі 8 561,56 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом та пені - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Кредобанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом та пені - відмовити.

В іншій частині заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко