ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/256/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

за участю учасників справи: апелянта ОСОБА_1 , представника Міністерства юстиції України Демчук Н.В., представника ГУ ПФУ в Хмельницької області Діхтярук А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2019 року (суддя Приступа Д.І.) про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі: Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України за участю третіх осіб Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Хмельницької області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про стягнення шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2019 року провадження у справі закрито.

Не погоджуючись з такою ухвалою, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вважає, що оскаржувана ухвала незаконна та необґрунтована, прийнята з порушенням норм процесуального права.

Посилається на те, що висновки суду першої інстанції у справі № 686/14902/19 не відповідають фактичним обставинам, оскільки спір у ній є приватноправовим, так як вимоги стосуються відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади при здійсненні ним виключно законодавчих функцій, зокрема прийняття закону, що визнаний неконституційним, а не шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним управлінських функцій.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції України просить у задоволенні скарги відмовити, а ухвалу Хмельницького міськрайонного суду від 21 листопада 2019 року про закриття провадження залишити без змін.

Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, такою що не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що в червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави України в особі: Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України за участю третіх осіб Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Хмельницької області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в якому просив: стягнути на свою користь з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 1 001 020 грн. 18 коп. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Позовна заява мотивована тим, що з 5 січня 1993 року позивач працював суддею Кам`янець-Подільського міського суду, а з 12 лютого 2003 року по 16 вересня 2016 року суддею Апеляційного суду Хмельницької області.

З 17 вересня 2016 року позивач, як суддя у відставці, отримував в управлінні Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому, правонаступником якого є ГУ ПФУ в Хмельницькій області, щомісячне довічне грошове утримання.

Внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційних законів щодо зменшення посадових окладів суддів, йому було заподіяно матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати судді апеляційного суду за період з 1 січня 2014 року до 16 вересня 2016 року у розмірі 235 798 грн. 93 коп., та у вигляді недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання за період з 17 вересня 2016 року до 28 лютого 2019 року у розмірі 765 221 грн. 25 коп., а всього - 1 001 020 грн. 18 коп. (а. с. 2-3).

Закриваючи провадження у справі, суд виходив з того, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Так, відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватно-правових відносин.

Згідно п. п. 1, 2 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

Відповідно до пункту 7 статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані субєкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

За змістом пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, повязані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак повязаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360 цс 18) та у постанові від 5 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс 19), у постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 686/6775/18, (провадження № 61-42631 сво 18), яка стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у звязку із прийняттям неконституційного акту.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що провадження у справі необхідно закрити, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Посилання апелянта на те, що висновки суду першої інстанції у справі № 686/14902/19 не відповідають фактичним обставинам, оскільки спір у ній є приватноправовим, так як вимоги стосуються відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади при здійсненні ним виключно законодавчих функцій, зокрема прийняття закону, що визнаний неконституційним, а не шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним управлінських функцій є необґрунтованими.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної Казначейської служби майнової шкоди у сумі 1 001 020,18 грн, завданої внаслідок внесення змін до ст. 133 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», що були визнаними неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року справа № 1-7/2018(4062/15).

Частиною 3 ст. 152 Конституції України передбачено, що матеріальна і моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам, актами і діями, що визнанні неконституційними відшкодовується державною у встановленому законом порядку.

Відповідальність держави за зобов`язаннями визначено у Главі 11 ЦК України та статтями 1173-1175 ЦК України, якими встановлено право відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі, незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органу державної влади посадових чи службових осіб цих органів та шкоди, завданої в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акту, що був визнаний незаконним і скасований. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів (ст. 1175 ЦК України).

Отже положення ст. 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про обґрунтованість позову, а стосуються переоцінки доказів.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки ухвала суду правильна, обґрунтована, відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для її скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 23 січня 2020 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк