Справа № 314/4989/19
Провадження № 2/314/367/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2020 року м.Вільнянськ

Справа №314/4989/19;

провадження № 2/314/367/2020;

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кіяшко В.О.,

секретар судового засідання Павлівська І.В.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ;

- відповідач ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за участю:

представника позивача адвоката Сердюка Р.В.,

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Степанової Н.Г.,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Позивач в позові просить поділити майно, яке належить на праві спільної сумісної власності, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме автомобіль BYD F3 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер автомобіля НОМЕР_2 .

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що сторони перебували у шлюбі з 10 березня 1986 року. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.11.2019 (справа №314/4042/19) шлюб розірвано.

Станом на початок 2015 року, сторони мали постійне місце роботи, де регулярно отримували заробітну плату та мали сімейні заощадження.

За спільні кошти, у шлюбі, а саме 22 січня 2015 року, подружжя набуло у спільну сумісну власність автомобіль марки BYD F3 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер автомобіля НОМЕР_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу №СТ-719 від 22 січня 2015 року.

Відповідач не визнає обставин того, що майно є спільним сумісним майном та вважає його особистою власністю, оскільки оформлене на нього, фактично оспорюючи право власності позивача.

В судовому засіданні сторони підтримали свої позиції викладені у позові та заявах по суті.

Суд заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини.

Сторони перебували у шлюбі з 10 березня 1986 року. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.11.2019 (справа №314/4042/19) шлюб розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу №СТ-719 від 22 січня 2015 року ОСОБА_2 придбав автомобіль марки BYD F3 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер автомобіля НОМЕР_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу №СТ-719 від 22 січня 2015 року.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що в 2015році він разом з ОСОБА_2 їздили в м. Запоріжжя купувати автомобіль, інші факти, а саме за які заощадження купувався автомобіль йому не відомо.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Автомобіль сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно з ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» п.25, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Суд звертає увагу, що вищезазначені роз`яснення повністю узгоджуються та відповідають положенням ст. 41 Конституції України, де визначено наступне.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Питання грошової компенсації жодна зі сторін не порушувала, а отже положення ч.2 ст.71 СК України, суд не застосовує.

Нехтування застосуванням положень відносно грошової компенсації при присудженні одному з подружжя речі, порушить баланс майнових інтересів сторін, як співвласників майна, та не буде відповідати законній меті та мати не співмірне втручання в майнові права (позбавлення права), захищені ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує в порядку ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.60, 71 СК України, ст.ст. ст.ст. 76-80, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частку автомобіля BYD F3 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер автомобіля НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_4 ) право власності на 1/2 частку автомобіля BYD F3 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер автомобіля НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 770,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду буде складено 16.12.2020.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя Вікторія Олександрівна Кіяшко

16.12.2020