Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 318/1141/17-ц

провадження № 61-342св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Новодніпровської сільської ради Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Трофимової Д. А., від 29 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання сервітуту припиненим, визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що між сторонами 04 вересня 1999 року було зареєстрований шлюб та сторони є батьками: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час перебування у шлюбі на підставі договору дарування від 02 березня 2009 року позивач стала власником житлового будинку та земельної ділянки площею за адресою:

АДРЕСА_1 .

Із 20 листопада 2010 року у вказаному будинку зареєстрований відповідач та діти сторін. Рішенням суду від 28 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідач вселився в будинок та був зареєстрований в ньому на правах члена її сім`ї, а із розірванням шлюбу, як вважала позивач, відпала обставина, на підставі якої виник сервітут ОСОБА_2 .

Відповідач більше року не проживає та не користується спірним житлом, а фактично проживає в м. Павлограді.

Позивач просила суд усунути перешкоди в реалізації її права користування і розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання у житловому будинку, припинити особистий сервітут у вигляді права користування вказаним житловим будинком та позбавити відповідача права користуватися належним їй житловим будинком.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області, у складі судді Васильченка В. В., від 20 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 , , таким, що втратив право користування житлом, а саме: житловим будинком, за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні позову щодо зняття ОСОБА_2 з реєстрації відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач будучи зареєстрованим у будинку позивача, не є членом його сім`ї, не є наймачем спірного житлового будинку, не проживає в будинку тривалий час.

Встановлені обставини суд вважав такими, що свідчать про порушення прав та законних інтересів позивача, як власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог суд виходив із того, що питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-VI) та Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року № 1077, та не входить до компетенції суду. Судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття її з реєстрації.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 20 липня 2017 року по справі в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому в апеляційному порядку не переглядалось.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів з урахуванням положень статей 9, 71, 72, 156, 157 ЖК УРСР, виходила із того, що сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником квартири (будинку) не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишивши в силі рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 20 липня 2017 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з місцевого суду.

У березні 2018 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

16 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 318/1141/17-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків апеляційного суду.

Позивач стверджувала, що ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, оскільки шлюб між ними розірвано, договір найму житла між сторонами не укладався, та відповідач добровільно змінив місце свого проживання, що в сукупності є підставою для визнання його таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 . Наголошує на тому, що реєстрація відповідача у належному їй будинку порушує її права, як власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 1999 року. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2015 року.

Сторони є батьками: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

02 березня 2009 року на підставі договорів дарування ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0, 32 га за цією ж адресою.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі по тексту в редакції Кодексу на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Подібні положення містить стаття 263 чинного ЦПК України.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення по суті спору, апеляційний суд встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходячи з того, що сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником квартири (будинку) не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх безспірного виселення з цього жилого приміщення, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Як встановлено судами, відповідач набув право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки вселився до нього за згодою власника майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).

Суд апеляційної інстанції встановивши, факт створення позивачем перешкод у користуванні ОСОБА_5 житловим приміщенням, дійшов обґрунтованого висновку про вимушене непроживання відповідача у спірному будинку на час розгляду справи судом першої інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі та незгоди із обставинами встановленими судами, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального права або допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у редакції, що діяла на час розгляду справи у суді першої інстанції, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Крім того, за повідомленням виконавчого комітету Новодніпровської сільської ради Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області

від 01 квітня 2019 року № 136/02-01-22 ОСОБА_2 24 квітня 2018 року добровільно знявся з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович