Провадження № 22-ц/812/2028/20 Головуючий суду першої інстанції Старжинська О.Є.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2020 року м. Миколаїв Справа 473/324/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої дії ОСОБА_1 , на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Старжинської О.Є., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, о 12 год 46 хв, повний текст якого складений 12 жовтня 2020 року за позовом ОСОБА_3 до Фермерського господарства «Оазис» про розірвання договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

29 січня 2020 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до Фермерського господарства «Оазис» (далі ФГ «Оазис») про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що 14 липня 2014 року між ОСОБА_4 , який є чоловіком ОСОБА_3 , та ФГ «Оазис» було укладено договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться в межах території Новосілківської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та належала на той час ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, площею 7,74 га (з яких 7,16 га ріллі, 0,58 га кормових угідь) кадастровий номер :04:000:0049.

25 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та ФГ «Оазис» укладено договір про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 14 липня 2014 року в частині зміни розділу 4 договору оренди земельної ділянки від 14 липня 2014 року «Орендна плата» відповідно до якого орендар зобов`язався виплати всю суму орендної плати за весь строк дії договору ( з 14 липня 2014 року по 14 липня 2063 року) у сумі 193 991 грн. яка виплачується одноразово до підписання даного договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Після його смерті вона успадкувала вищезазначену земельну ділянку відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 30 липня 2019 року.

Їй відомо, що відповідач не сплатив орендну плату в повному обсязі, у зв`язку з чим її чоловік за життя звертався до суду з вимогою про розірвання договору оренди з підстав несплати йому орендної плати, стверджуючи, що відповідач після укладення договору оренди земельної ділянки сплатив йому лише 80 000 грн, а 113 991 грн залишились несплаченими.

Оскільки вона є особою похилого віку, яка живе виключно на пенсію, вона розраховувала на кошти, які мали бути отримані чоловіком від оренди земельної ділянки ще в 2014 році. Відповідач невиплатою орендної плати позбавив її грошових коштів, на які вона розраховувала.

Посилаючись на викладене, та на приписи п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України і ст. 651 ЦК України, ОСОБА_3 просила суд розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений 14 липня 2014 року між ОСОБА_4 та ФГ «ОАЗИС» та договір про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 25 серпня 2014 року з підстав порушення умов договору щодо виплати орендної плати.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що у ФГ «Оазис» відсутній обов`язок щодо систематичних виплат орендної плати, а за умовами договору оренди землі існує обов`язок разової сплати орендної плати за весь період строку оренди за 49 років. Факт одноразової сплати грошових коштів за оренду землі одноразово за весь строк оренди відповідачем доведено належними та допустимими доказами, а тому підстави для розірвання договору оренди відсутні.

Додатковим рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2020 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ФГ «Оазис» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 800 грн.

Не погодившись з рішенням суду про відмову в задоволені позову, позивач через свого представника оскаржила його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд першої інстанції не врахував позицію представника позивача з приводу сумнівів видачі видаткового касового ордеру № 137 від 31 серпня 2015 року, за яким відповідач повністю розрахувався з ОСОБА_4 , а представник позивача навів декілька доказів про спростування вказаної фінансової операції.

Крім того, судом залишено поза увагою аргумент з приводу законності проведення фінансової операції по видачі з каси підприємства готівкових коштів.

Видача будь-якого видаткового касового ордеру повинна супроводжуватись підтвердженням з відповідної бухгалтерської книги обліку видаткових касових ордерів.

Представником відповідача під час судового розгляду були надані відомості з електронної книги обліку видаткових касових ордерів, які долучені до матеріалів справи.

Проте, судом було безпідставно не взято до уваги доводи представника позивача про те, що відповідно до п. 41 розд. VI Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою НБУ від 29 грудня 2017 року № 148, установи/підприємства за умови забезпечення належного зберігання касових документів мають право вести касову книгу в електронній формі за допомогою комп`ютерних засобів.

Отже на час видачі спірного касового ордеру від 31 серпня 2015 року введення електронних касових книг взагалі не було передбачено діючим законодавством, а факт того, що електронна книга з`явилась у відповідача майже за 2 роки до її введення в дію Постановою НБУ тільки підтверджує факт фальсифікації єдиного документа, на який посилався суд при винесені рішення.

Відповідно до п. 2.3 Положення, підприємства (підприємці) мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою та/або з фізичними особами протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами в межах граничних сум розрахунків готівкою, установлених відповідною постановою Правління Національного банку України.

За приписами п. 1 Постанови НБУ № 210 від 06 червня 2013 року «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», яка діяла на час оформлення спірного видаткового касового ордеру, встановлено граничну суму розрахунків готівкою між фізичною особою та підприємством (підприємцем) протягом одного дня в розмірі 50 000 грн.

Проте, той факт, що наданий відповідачем видатковий касовий ордер передбачав отримання фізичною особою ОСОБА_4 готівкою 161 981 грн з каси підприємства, також ставить під сумнів реальність даної операції.

З огляду на ці обставини судом необґрунтовано було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про проведення у справі судово-бухгалтерської експертизи.

Крім того, згідно до п. 3.5. Положення у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред`явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень-словами, копійок-цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору.

Проте, всі графи у видатковому касовому ордері були заповнені одним почерком, який належить одній і тій же особі.

Відповідно до висновку експерта від 19 травня 2020 року, експерту не виявилось можливим відповісти на запитання, чи виконаний підпис у графі «Підпис одержувача» у цьому видатковому касовому ордері ОСОБА_4 через те, що у підпису поряд зі збіжними ознаками встановлені розбіжності як за загальними ознаками так і за окремими.

Таким чином, висновок експерта вже ставить під сумнів справжність підпису у видатковому ордері № 137 від 31 серпня 2015 року та отримання ОСОБА_4 грошових коштів за оренду земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу ФГ «Оазис» доводи апеляційної скарги не визнало та просило залишити рішення суду першої інстанції без змін. При цьому представник відповідача наголошував, що отримання орендної плати у грошовій формі оформлювалося видатковим касовим ордером, оскільки грошові кошти видавалися з каси ФГ «Оазис», що відповідає законодавству України, яке регулює бухгалтерський облік на підприємствах всіх форм власності. Крім того сторонами в укладеному договорі оренди земельної ділянки відсутня будь-яка заборона на оформлення документів, на підтвердження виплати орендної плати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Судом було встановлено, що ОСОБА_4 належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,74 га на території Новосілківської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, кадастровий номер :04:000:0049 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 06 липня 2001 року.

14 липня 2014 року між ОСОБА_4 та ФГ «Оазис» було укладено договір оренди цієї земельної ділянки та 25 серпня 2014 року укладено договір про внесення змін до цього договору за умовами яких, земельна ділянка, що належала на праві власності ОСОБА_4 , була передана в строкове платне користування ФГ «Оазис» строком на 49 років.

Відповідно до п. 6.4.1 вказаного договору оренди відповідач зобов`язувався внести орендну плату за користування земельною ділянкою у грошовій формі у формі передплати за 49 років дії договору, з 14 липня 2014 року по 14 липня 2063 року, в сумі 193 991 грн, яка виплачується одноразово.

21 серпня 2014 року право оренди земельної ділянки було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

30 липня 2019 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 на орендовану земельну ділянку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на момент укладання договору, передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно зі ст. 13 вказаної редакції Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання договору, істотними умовами договору оренди землі: є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно з положеннями ст.ст. 21, 22 зазначеної редакції Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання договору, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз вище вказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.

Судом першої інстанції правильно вказано, що у п.п. 4.6.1. спірного договору сторони погодили орендну плату у грошовій формі у формі передплати за весь строк дії договору оренди 49 років у сумі 193 991.00 грн. Грошові кошти видаються орендареві до підписання даного договору (п.п. 4.6.2. Договору). Орендна плата у грошовій формі сплачується готівкою Орендодавцю або уповноваженій нею особі (п. 4.9. Договору).

Пунктом 4.12. Договору передбачено, що орендна плата сплачується Орендодавцеві із одночасним обчисленням та сплатою податку на доходи фізичних осіб, у порядку та розмірах, встановлених діючим законодавством України.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дійшов правильного висновку про відсутність систематичної несплати орендної плати, оскільки домовленість сторін передбачала одноразову виплату орендної плати у формі передплати за весь строк дії укладеного договору оренди землі.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач зокрема посилалася на те, що її чоловік за життя одержав орендну плату від відповідача у формі передплати не в повному розмірі, а тому договір підлягає розірванню.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

При вирішенні спору судом першої інстанції надана належна оцінка видатковому касовому ордеру від 31 серпня 2015 року № 137, підписаному ОСОБА_4 , відповідно до якого останньому видана орендна плата за договором від 14 липня 2014 року за 49 років у розмірі 161 983 грн. Відповідно до бухгалтерської довідки ФГ «Оазис» із суми, що підлягала виплаті орендодавцю за договором у розмірі 193 991 грн., утримано та перераховано податок з доходів фізичної особи ОСОБА_4 у розмірі 29 100 грн. за платіжним дорученням № 137 від 15 серпня 2015 року.

Підпунктом 4.6.1. Договору оренди землі сторони погодили, що орендна плата вноситься у грошовій формі у формі передплати за 49 років одноразово та визначити суму 193 991 грн. до підписання договору. За узгодженням сторін виплата орендної плати відбулася вже після підписання вказаного договору. Згідно касового ордеру від 15 серпня 2015 року № 137 орендодавець отримав від орендаря грошові кошти у розмірі 161 983 грн. з урахуванням сплати податку, що передбачено умовами договору, що спростовує доводи позивача про систематичну несплату орендної плати станом на день пред`явлення позову, як підставу для розірвання договору оренди.

Враховуючи положення ст. 629 ЦК України, умови договору оренди землі від 25 серпня 2014 року, зміст касового ордеру від 15 серпня 2015 року № 137, який свідчить про те, що ОСОБА_4 отримав орендну плату за майбутні роки дії договору оренди згідно із укладеним договором оренди від 25 серпня 2014 року у загальному розмірі 161 983 грн з урахуванням виплаченого податку, а також дії орендаря, який сплатив вказану суму, слід дійти висновку, що сторони погодили у письмовій формі вказаний порядок сплати орендної плати, і цей порядок було реалізовано сторонами, отже у орендаря станом на день пред`явлення позову була відсутня заборгованість перед орендодавцем по сплаті орендної плати за користування земельною ділянкою.

Позивач у цій справі не довела істотного порушення орендарем умов договору, позбавлення її права на те, на що вона розраховувала при укладенні договору оренди (ст. 651 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що касовий ордер від 15 серпня 2015 року № 137 не повинен був враховуватися судом з огляду на сумніви щодо видачі такого ордеру відповідачем з дотриманням фінансової дисципліни, не заслуговують на увагу. Відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою правління Національного банку України 15 грудня 2004 року № 637 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року № 40/10320 (далі Положення) касовий ордер первинний документ, що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Підприємство здійснює розрахунок готівкою між собою і з фізичною особою через касу як за рахунок готівкової виручки, так і за рахунок коштів, одержаних з банку.

Касовий ордер від 15 серпня 2015 року № 137, наданий відповідачем на підтвердження розрахунку з ОСОБА_4 за своєю формою та змістом відповідає зазначеному Положенню.

Питання порушення бухгалтерського обліку, фінансової дисципліни при здійсненні своєї діяльності ФГ «Оазис», на які посилався представник позивача, заявлявши в суді першої інстанції про призначення судово-бухгалтерської експертизи, не є предметом доказування у даній справі.

Заперечення позивача про те, що підпис отримувача коштів в касовому ордері від 15 серпня 2015 року № 137 не належить ОСОБА_4 , не підтверджені належними та допустимими доказами, передбаченими ст. 77 ЦПК України.

За клопотанням позивача у справі була проведена судово-почеркознавча експертиза підпису ОСОБА_4 на вказаному ордері, проте за висновками експерта від 19 травня 2020 року, останній не в змозі визначитися з автором підпису, оскільки в дослідженому підпису у підпису поряд зі збіжними ознаками встановлені розбіжності як за загальними ознаками так і за окремими.

Аргументи скаржника, що такий висновок експерта ставить під сумнів справжність підпису у видатковому касовому ордері ОСОБА_4 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки є припущеннями позивача, на яких відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК не може ґрунтуватися доказування.

Також є припущеннями заявника твердження про те, що всі графи у видатковому касовому ордері були заповнені одним почерком, який належить одній і тій же особі, але не ОСОБА_4 , та правового значення у вирішенні спору по суті не мають.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував до правовідносин сторін норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого за встановлених обставин в межах заявлених позовних вимог висновку про відмову в їх задоволенні у зв`язку із необґрунтованістю.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2020 року залишити без змін.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту «в» ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 16 грудня 2020 року.