Справа № 487/8504/19
Провадження № 2/487/802/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2020 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого судді Сухаревич З.М., за участю секретаря судового засідання Дорош В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

18.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль», в якій просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 14952,32 грн.; середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, починаючи з 21.08.2019 року по день винесення рішення суду із розрахунку 934,52 грн. в день; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що у день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок по виплаті заробітної плати і не проведено дотепер. У зв`язку з цим позивач змушений звернутись до суду.

Ухвалою від 19.11.2019 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

19.12.2019 р. позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої, 26.11.2019 року на розрахунковий рахунок позивача було зараховано заробітну плату перераховану АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» у розмірі 13 975,71 грн., у зв`язку з чим зменшує позовні вимоги і просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 21.08.2019 р. по 26.11.2019 року із розрахунку 934,52 грн. в день; стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Того ж дня позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі.

09.01.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що підприємство погасило заборгованість по заробітній платі перед позивачем у розмірі 13 975,71 грн. 26 листопада 2019, тобто заборгованості по заробітної платі не існує. Щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку, зазначає, що АТ «Херсонська ТЕЦ» планує погасити перед позивачем середній заробіток. А щодо витрат на правничу допомогу, вважає, що керуючись принципом рівності перед законом, АТ «Херсонська ТЕЦ» також не несе витрати на професійну правничу допомогу та адвокатські послуги. Просили закрити провадження в частині стягнення заробітної плати, а в іншій частині відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного:

Судом встановлено, наказом №326-к від 30.07.2019 позивача ОСОБА_1 прийнято на роботу в АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» на посаду заступника директора із комерційних питань АТ «Херсонська теплоелектроцентраль»

Наказом №380-к від 21.08.2019 ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

На день звільнення АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» не проведено розрахунок з позивачем, що не заперечувалось сторонами та не підлягає доказуванню, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

26 листопада 2019 АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» погасило заборгованість по заробітній платі перед позивачем у розмірі 13 975,71 грн., що підтверджується як копією платіжного доручення № 2665 від 25.11.2019 так і заявою позивача про зменшення позовних вимог, в якій він не оспорює суму заборгованості та не порушує питання про її стягнення.

Отже, суд приходить до висновку, що заборгованість по заробітній платі виплачена позивачу у повному обсязі, а тому в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітної платі слід відмовити.

Щодо стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні:

Згідно ст. 116 ч. 1 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно роз`яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні та встановленні факту невиплати у зазначені строки працівникові належних йому від підприємства сум, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини.

Враховуючи, що при звільненні позивача відповідачем не була виплачена заробітна плата в повному обсязі та виникла заборгованість по заробітній платі, яка була виплачена відповідачем у повному обсязі позивачу 26 листопада 2019 року, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, розмір якого необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами (далі Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Оскільки позивача було прийнято на роботу 31.07.2019, а звільнено із займаної посади 21.08.2019, до розрахунку середнього заробітку приймається 16 робочих днів. Враховуючи виплачену позивачу заробітну плату за вказаний період - 13975,71 грн., середньоденна заробітна плата позивача складає 873,48 грн.

Приймаючи до уваги, що позивача було звільнено із займаної посади 21.08.2019 року, а повний розрахунок з ним проведено лише 26.11.2019 року, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за 67 робочих днів (з 22.08.2019 по 25.11.2019 включно) у розмірі 58523,16 грн. (67 днів х 873,48 грн.).

Доводи відповідача про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку буде сплачено позивачу, судом оцінюються критично, оскільки доказів виплати такого середнього заробітку на час розгляду справи суду не надано.

На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні є частково обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення із розрахунку середньоденної заробітної плати - 873,48 грн., що становить 58523,16 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про часткове задоволення таких вимог, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються - згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат - учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п.268).

У відзиві представник відповідача заперечив проти задоволення клопотання позивача.

З матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2019 між позивачем та адвокатом Царик Р.М. укладено договір № 83 про надання професійної правничої допомоги, за умовами якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати правничу (правову) допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а Клієнт зобов`язаний сплатити винагороду (гонорар) та витрати, необхідні для виконання його доручень, у порядку та строку обумовлені Сторонами у Договорі.

У Додатку-Розрахунку до договору № 83 зазначено, що обсяг і вартість правової допомоги за цим Договором визначається попередньо у розмірі 5000 грн., які сплачується Клієнтом у повному обсязі авансом для підготовки позовних матеріалів до суду; представництво у суді оплачується додатково із розрахунку 802,80 грн. за кожне засідання окремо.

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 08.11.2019, ОСОБА_2 сплатив за надання правових послуг 5000 грн.

Згідно попереднього розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, адвокат надав такі послуги: зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції 2 год. - 1605,60 грн., підготовка та подання позовної заяви 3 год. - 2408,40 грн., представництво та захист інтересів в суді (відвідування судових засідань) 2 год. 1605,60 грн., а всього 5619,60 грн.

Проте суд звертає увагу на те, що частина з наданих послуг не може бути віднесена до правничої допомоги.

Так, згідно з п.4 ч.1 ст.1 закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У п. 9 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI установлено: представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 закону №5076-VI).

Відповідно до ст.19 закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування в кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адмінвідповідальності під час розгляду справи про адмінправопорушення; надання правової допомоги свідку в кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адмінправопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача в кримінальному провадженні; представництво інтересів фіз- і юросіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших держорганах, перед фіз- та юрособами; представництво інтересів фіз- і юросіб, держави, органів держвлади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо іншого не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Отже, подання позову не може бути віднесено до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в ст.ст.1, 19 Закону №5076-VI. А тому витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу, а саме у розмірі 802,80 грн.

Окрім цього, виходячи із того, що предмет спору в цій справі не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, суд вважає необґрунтованими витрати на зустріч, консультацію клієнта, узгодження правової позиції тривалістю 2 год. - 1605,60 грн. (по 802,80 грн. за 1 год.) та вважає за необхідне стягнути такі витрати в сумі 802,80 грн.

Також, враховуючи, що судові засідання у справі відбувались за відсутності сторін, заяви до суду подавались позивачем, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на представництво та захист інтересів в суді (відвідування судових засідань).

Враховуючи викладене, суд вважає, що обґрунтованим і пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу є сума 2408,40 грн., яку належить стягнути з відповідача.

Також, відповідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 12, 13, 76-81, 83, 141, 211, 259, 263-265, 352, 354-355, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 58 523,16 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2408,40 грн.

В задоволенні вимог про стягнення заборгованості про заробітній платі - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Херсонська теплоелектроцентраль», , місцезнаходження: 73015, Херсонська область, м. Херсон, Бериславське шосе, 1.

Повне судове рішення складено 27.01.2020.

Суддя З.М.Сухаревич