Справа № 183/6312/19
№ 2/183/1404/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 березня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Українська товарна біржа, Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на житловий будинок,-

04 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить суд:
- визнати дійсним договір купівлі продажу житлового будинку з господарськими будівлями за АДРЕСА_1 , укладений 16 лютого 1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , зареєстрований в Новомосковському БТІ та записаний в реєстрову книгу 24.02.1998 року;
- визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 16 лютого 1998 року між її матір`ю ОСОБА_4 та відповідачами по справі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений договір-купівлі продажу нерухомості, а саме 5/8 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних побудов, за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці 500 кв.м. землі держ.фонду.
Договір купівлі продажу був укладений та зареєстрований Українською товарною біржею за реєстраційним №006786, а 24 лютого 1998 року договір був зареєстрований у Новомосковському бюро технічної інвентаризації.
За вищезазначенедомоволодіння мати позивача сплатила відповідачам кошти в сумі 8200,00 грн., а вони передали їй в розпорядження житловий будинок. В тім, на час укладення договору купівлі продажу, сторони договору не були обізнані, що за діючим законодавством такий договір має бути посвідчений нотаріально, і внаслідок цього сторони договору не могли передбачити недійсність цього договору.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок за АДРЕСА_1 .
За життя, ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати позивача склала заповіт, яким заповідав усе належне їй майно позивачеві ОСОБА_1 , а остання у встановлений законом строк прийняла спадщину за заповітом після смерті матері. Після спливу шести місяців позивач звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак державним нотаріусом в усній формі було роз`яснено позивачеві, щоу вчиненні нотаріальної дії буде відмовлено, оскільки договір купівлі-продажу, посвідчений на товарній біржі, не відповідає вимогам ст. 657 ЦК України, якою визначено, що договір купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартир) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.
На теперішній час здійснити нотаріальне посвідчення договору не можливо, відповідно позивач позбавлена можливості у повному обсязі реалізувати свої спадкові права, тому вона звернулася до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 04 жовтня 2019 відкрито провадження у справі, одночасно зобов`язано Новомосковську міську державну нотаріальну контору надати копію спадкової справи після смерті ОСОБА_4 (а.с.19-20).
В судове засідання представник позивача адвокат Медведовська Л.М. не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, одночасно позов підтримала, просить задовольнити у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідачі, кожен окремо, відзив проти позову не подали, в судове засідання не з`явилися, вважаються такими, що повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток за останнім відомим місцем проживання, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи у відсутність відповідачів за наявними у справі доказами.
Представники третіх осіб в судове засідання також не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку.
Судом по справі встановлено, що 16 лютого 1998 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за 8200,00 грн. 5/8 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних побудов, житловою площею 42,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці 500кв.м. землі держфонду, який 24.02.1998 року був зареєстрований за ОСОБА_4 на праві приватної власності в Новомосковському БТІ (а.с.12-13).
З матеріалів інвентаризаційної справи, витребуваної судом з КП «Новомосковське МБТІ» ДОР» вбачається, що ОСОБА_4 16.02.1998 року звернулася до Новомосковського БТІ із замовленням про реєстрацію свого право власності на вказане домоволодіння на підставі Угоди купівлі-продажу нерухомості від 16.02.1998 року, посвідченого Новомосковською філією ТБ «Українська» за р.№006786, примірник вказаної угоди купівлі-продажу також міститься в матеріалах інвентаризаційної справи. Також судом були оглянуті інші матеріали інвентаризаційної справи, які містять докази правомірності набуття права власності на 5/8 частини домоволодіння попередніми власниками.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що стверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8). За життя, остання склала заповіт, яким заповіла усе належне їй майно ОСОБА_1 (а.с.38).
Після смерті ОСОБА_4 Новомосковською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу за №92/2019, у відповідності до якої ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті матері (а.с.36), що доводить факт прийняття спадщини позивачем та не потребує додатковому встановленню. Даних про наявність інших спадкоємців ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , окрім позивача, судом не встановлено.
При цьому, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , позбавлена можливості, оскільки документ, що підтверджує право власності спадкодавця не відповідає вимогам ст.657 ЦК України, яка визначає, що договір купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартир) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.
До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.
Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.
За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.
Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
Договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.
Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.
Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.
Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.
Як вбачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцям на праві власності нерухомого майна. Покупцем ОСОБА_4 усі умови за договором виконані, згідно із пунктом 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана останній за 8200 грн., які отримані Продавцями від Покупця до підписання угоди, про що зазначено в самій угоді. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним.
Оскільки покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплатила за придбане майно грошові кошти, фактично володіла об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, ОСОБА_4 на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набула право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіла ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає.
Поряд з цим, у відповідності до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
У відповідності до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У відповідності до ст.392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
В свою чергу, відповідачами по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові.
Отже, в судовому засіданні встановлений факт повного виконання спірного договору сторонами договору, факт неможливості нотаріального посвідчення договору, зокрема, у зв`язку зі смертю однієї із сторін договору, і за таких обставин, позивач, як спадкоємець за заповітом, позбавлена можливості у повному обсязі оформити спадкове майно, а тому її право, як власника майна, має бути визнане в судовому порядку.
Аналізуючи викладе, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню, суд вважає за можливе визнати договір купівлі продажу дійсним та визнати за позивачем право власності на 5/8 частин вищевказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних побудов та споруд, в порядку спадкування за заповітом, після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Доказів набуття права власності на цілий житловий будинок, як спадкодавцем, так і позивачем суду не подано.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4,12,76-81,89, 263, 265,280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 , - задовольнити частково.
Визнати дійсним договір (угоду) купівлі - продажу 5/8 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений 16 лютого 1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посвідчений на Українській товарній біржі за реєстраційним №006786 від 16.02.1998 року та зареєстрований в Новомосковському бюро технічної інвентаризації 24.02.1998 року.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 5/8 частин житлового будинку АДРЕСА_3 , ш/бетон, житловою площею 42,0 кв.м. з надвірними побудовами: сарай-л/кухня-Б, вбиральня В,Г, огорожа №1-6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В іншій частині позову ОСОБА_1 , - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Сорока.