22-ц/804/2266/20
265/7139/19

Головуючий у І інстанції Міхєєву І.М. Єдиний унікальний номер 265/7139/19
Номер провадження 22-ц/804/2266/20
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мироненко І.П.,

Мальцевої Є.Є.,

секретар Сидельнікова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2020 року, постановлену у місті Маріуполі Донецької області та повний текст якої складено 13 березня 2020 року, у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків),

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі Лівобережний ВДВС).

В обґрунтування скарги зазначала, що вона є матір`ю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якого вона фактично прийняла спадщину, проте не оформила на неї право власності. В жовтні 2019 року їй стало відомо, що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні відомості про арешт 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 . Арешт було накладено постановою старшого державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС від 13 червня 2012 року на підставі виконавчого листа Орджонікідзевського районного суду № 1-23 від 17 квітня 2012 року в рамках виконавчого провадження № 32316231. Зазначала, що вартість 1/3 частини вказаної квартири на теперішній час значно перевищує суму заборгованості. Вважає дії державного виконавця такими, що не відповідають вимогам ч.3 ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки вартість арештованого майна значно перевищує розмір боргових зобов`язань. У зв`язку з накладенням арешту на спадкове майно, вона позбавлена можливості оформити спадщину. Просила визнати дії Орджонікідзевського ВДВС незаконними та скасувати постанову старшого державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Халєєвої А.С. від 13 червня 2012 року про накладення арешту на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) відмовлено.

В апеляційній скарзі заявниця ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та задовольнити її скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на доводи, які були викладені в скарзі та вказує на те, що вартість арештованого майна значно перевищує суму заборгованості за виконавчим листом, у зв`язку з чим дії державного виконавця щодо накладення арешту не відповідають вимогам ч.3 ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження».

У відзиві на апеляційну скаргу Лівобережний ВДВС зазначає, що ухвала суду першої інстанції прийнята на підставі та в межах норм чинного законодавства. У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку з направленням виконавчого документу за належністю іншому органу державної виконавчої служби, накладений на майно боржника арешт, не знімається. Також, відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості спадкового майна. Крім того, зазначає, що згідно з інформацією системи виконавчого провадження (спецрозділ) на виконанні перебувало зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №1-23 від 17 квітня 2012 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_2 на користь Маріупольської міської ради коштів на лікування потерпілого в розмірі 2884,52 грн. та постанови №110 виданої 29 грудня 2009 року Іллічівським РВ про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави 119 грн.

Заявниця ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином судовою повісткою (а.с.136), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Лівобережного ВДВС Трушкіної А.Ю., яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені скарги, суд першої інстанції виходив з того, що заявниця не довела порушення свого права постановою державного виконавця про накладення арешту на 1/3 частину квартири, яка належала божнику ОСОБА_2 , а тому її скарга задоволенню не підлягає.

Проте, повністю з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні Лівобережного ВДВС перебувало зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1-23 від 17 квітня 2012 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_2 на користь Маріупольської міської ради коштів на лікування потерпілого в розмірі 2884,52 грн. та постанови № 110 виданої 29 грудня 2009 року Іллічівським РВ про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави 119 грн. (а.с. 145-146).

12 листопада 2012 року державним виконавцем винесена постанова про звернення стягнення на майно боржника та накладено арешт на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

16 листопада 2012 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, виконавчий документ надіслано до ВДВС Селидовського РУЮ для подальшого виконання за місцем відбування покарання боржника у ВК № 8 п. Гострий Донецької області.

У жовтні 2019 року заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії Лівобережного ВДВС щодо накладення ним арешту на 1/3 частини квартири, яка належала сину.

В статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини 1 статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб органів ДВС також передбачено частиною першою статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», відповідно до якої дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до приписів статті 30 цього Закону виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

У зведеному виконавчому провадженні виконавець вчиняє виконавчі дії щодо виконання усіх судових рішень, незалежно від того, за правилами якої юрисдикції і якими судами вони ухвалені. Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця при виконанні зведеного виконавчого провадження не визначено.

Частиною першою статті 287 КАС передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Зазначена норма є загальною і стосується усіх випадків оскарження рішень, дій чи бездіяльності відділу державної виконавчої служби, крім тих, що передбачені прямо в окремому законі.

Наявність у зведеному виконавчому провадженні судових рішень, ухвалених за правилами різних юрисдикцій, чи рішень інших (не судових) органів, якщо ці рішення підлягають примусовому виконанню, є підставою для розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність відділу державної виконавчої служби у порядку адміністративного судочинства.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 660/612/16-ц, від 17 жовтня 2018 року у справах № 5028/16/2/2012 та № 927/395/13, від 14 листопада 2018 року у справі № 707/28/17-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 657/233/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 64/229.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 на дії Лівобережного ВДВС підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки вона стосується оскарження дій державного виконавця саме у зведеному виконавчому провадженні, у якому об`єднано виконання судового рішення, ухваленого за правилами цивільної юрисдикції, та рішення іншого (не судового) органу, яке підлягає примусовому виконанню (Іллічвського РВ).

Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 377, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2020 року скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 10 липня 2020 року.

Судді В.М. Барков

І.П. Мироненко

Є.Є. Мальцева