П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 року

м. Рівне

Справа № 570/3831/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/101/20

Головуючий в Рівненському районному суді:

суддя Остапчук Л.В.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) проголошено

о 09 год. 36 хв. 30.09.2019

у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 17.10.2019

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: перший заступник прокурора Рівненської області;

відповідач1: ОСОБА_1 ;

відповідач2: ОСОБА_2 ;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,:

Головне управління Держгеокадастру в Рівненській області;

ОСОБА_3 ;

ОСОБА_4 ;

ОСОБА_5 ;

ОСОБА_6 ;

приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Деренько Роман Іванович;

представники сторін:

першого заступника прокурора Рівненської області ОСОБА_7 ;

ОСОБА_1 адвокат Кармазін Юрій Анатолійович, адвокат Луцик Катерина Василівна;

ОСОБА_2 адвокат Саюк Юрій Віталійович;

Головного управління Держгеокадастру ОСОБА_8 Петрович;

ОСОБА_3 адвокат Теперик Олександр Вячеславович;

ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ОСОБА_9 ;

за участі (в апеляційному суді): представників учасників справи ОСОБА_7 , адвоката Луцик Катерини Василівни, ОСОБА_10 , адвоката Теперика Олександра Вячеславовича, ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом першого заступника прокурора Рівненської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: Головне управління Держгеокадастру в Рівненській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Деренько Роман Іванович; про визнання договору міни земельних ділянок недійсним,

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року в суд звернувся перший заступник прокурора Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання недійсним договору міни земельних ділянок загальною площею 2, 0611 га вартістю 221 743 гривні, що укладений 05 квітня 2016 року між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дереньком Р.І., зареєстрований в реєстрі за №691. Мотивуючи вимоги, вказувалося про безоплатну передачу одне одному земельних ділянок площею 1, 9638 га на території Великожитинської сільської ради Рівненського району, кадастровий номер :08:001:0029, що призначена для ведення особистого селянського господарства і є земельною часткою (паєм), та площею 0, 0973 га в с. Городище Рівненського району, кадастровий номер :01:001:0891, що призначена для ведення особистого селянського господарства і не є земельною часткою (паєм).

Вважає, що оспорюваний договір суперечить вимогам ст. 14 Конституції України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 1 ЗК України, пункту 15 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, ст. 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), адже обміненими можуть бути лише земельні ділянки за схемою "пай на пай". Цієї позиції дотримувався і Верховний Суд України у своїй постанові від 05 листопада 2014 року у справі №6-172цс14.

Оскільки в судовому засіданні з`ясовано, що земельна ділянка неодноразово відчужувалася, тому до участі у справі залучено як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, її подальших власників ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 30 вересня 2019 року першому заступнику прокурора Рівненської області відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: Головне управління Держгеокадастру в Рівненській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Деренько Р.І.; про визнання договору міни земельних ділянок недійсним.

У поданій апеляційній скарзі заступник прокурора Рівненської області, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, фактично покликається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що пунктом 15 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України заборонено купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміну цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. При цьому законодавством визначено певний порядок обміну земельними ділянками, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв). Тобто обміненими можуть бути лише земельні ділянки за схемою "пай на пай".

Заявник вважає, що при вирішенні спірних відносин зроблено хибний висновок про необхідність ґрунтуватися на правовій позиції, зафіксованій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №227/1506/18. Отже, висновок Верховного Суду України щодо можливості обміну земельних ділянок сільськогосподарського призначення тільки за схемою "пай на пай" стосувався припису підпункту "б" п. 15 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України у редакції, що була чинною до 01 січня 2019 року. Тому з урахуванням того, що оспорюваний договір було укладено у 2016 році, тобто під час дії правил п. 15 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, він підлягає визнанню недійсним з огляду на вказану правову норму та вимоги ст. 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", ст.ст. 203, 215 ЦК України.

На думку прокурора, помилково судом залишено без уваги постанову Верховного Суду України у справі №6-172цс14, яку через те, що зроблені в ній висновки стосувалися земельних ділянок товарного сільськогосподарського виробництва. При цьому не погоджувався із твердженнями суду про доцільність застосування рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року у справі №6-15260св14.

Не погоджувався і з висновками суду про відсутність коригування прокурором правомірності підстав звернення до суду з позовом і необґрунтування виключності випадку застосування ст.ст. 121 і 1311 Конституції України щодо повноважень органів прокуратури при представництві інтересів держави в суді. Оскільки Головне управління Держгеокадастру в Рівненській області не наділене правом звертатися до суду з позовами про визнання недійсними договорів міни, тому позов пред`явлено без вказівки на орган, що уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах. Тобто в цьому разі прокурор виступає як позивач.

Помилковим вважає посилання суду на висновок науково-правової експертизи від 27 липня 2018 року, оскільки такий не відповідає положенням ст.ст. 114-115 ЦПК України, а відтак не є доказом у розумінні ст.ст. 73, 76-78 ЦПК України.

На переконання заявника, неправильним є і використання правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що висловлена у постанові від 15 травня 2019 року у справі №227/1506/18. Так, у справі №570/3831/16-ц за умовами договору міни здійснено обмін земельної ділянки, що виділена у натурі (на місцевості), власнику земельної частки (паю) на земельну ділянку, яка утворилася не внаслідок виділення в натурі частки (паю), тобто обмін паю на іншу земельну ділянку, яка не є паєм. Натомість у справі №227/1506/18, яка переглядалася Великою Палатою Верховного Суду, предметом спору є договір міни двох земельних ділянок, що виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) з доплатою, з огляду на що позивач вважав удаваним договором купівлі-продажу та з цієї підстави просив його визнати недійсним.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове про задоволення позовних вимог і визнання недійсним оспорюваного договору міни.

У поданому відзиві представник ОСОБА_11 адвокат Луцик К.В., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, стверджувала про помилковість позиції прокурора і тому неправильність аргументів про застосування до спірних відносин норм п. 15 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України та ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи чи їх представниками не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Залишаючи вимоги позивача без задоволення, суд першої інстанції правильно виходив із того, що оспорюваний договір укладено сторонами з додержанням норм цивільного і земельного законодавства, оскільки обмежень для обміну земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства не передбачено, тоді як така заборона встановлена лише щодо земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Крім того, доводи прокурора про недійсність договору міни спростовуються правовою позицією, що закріплена у постанові Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі №227/1506/18, де детально і повно викладено правову можливість міни земельних ділянок, в т.ч. і для ведення особистого селянського господарства, не за схемою "пай на пай".

Як з`ясовано судом, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №252207, що виданий 21 травня 2007 року на підставі розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації від 14 червня 2006 року №364, ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку площею 2, 17 га на території Великожитинської сільської ради Рівненського району для ведення особистого селянського господарства. Ця ділянка складалася із двох земельних ділянок, а саме із земельної ділянки №1 площею 1, 96 га, кадастровий номер :08:001:0029, і земельної ділянки №2 площею 0, 21 га, кадастровий номер :01:001:0065.

Учасниками справи не заперечується та обставина, що земельна ділянка площею 2, 17 га має правовий режим земельної частки (паю), що також видно і з самого змісту зазначеного розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації.

05 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір міни земельних ділянок, за умовами якого відповідач1 обміняв належну йому земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 1, 9638 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Великожитинської сільської ради Рівненського району, кадастровий номер :08:001:0029, на належну відповідачу2 земельну ділянку площею 0, 0973 га, що розташована у с. Городище Рівненського району для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0891, яка не є земельною часткою (паєм).

Даний правочин посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу і зареєстрований у реєстрі за №691.

В подальшому земельна ділянка площею 1, 9638 га відчужена на користь ОСОБА_3 , який як титульний власник об`єднав її у загальний масив площею 7, 5771 га і новоствореній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер :08:001:0682 з цільовим призначенням: для ведення садівництва. Незабаром цю ділянку було продано ОСОБА_5 , яка поділила її на частини, відчуживши на користь інших осіб. На цей час правовим титулом наділені три особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_4 .

Наведені обставини учасниками справи визнаються і не оспорюються, а також підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №69083776 від 27 вересня 2016 року і Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-017 від 04 вересня 2017 року.

Вважаючи, що укладений між відповідачами договір міни земельних ділянок суперечить вимогам закону, перший заступник прокурора Рівненської області 02 серпня 2016 року пред`явив відповідний позов, де покликався на те, що щодо міни земельних ділянок, одна з яких є земельною часткою (паєм), а інша такою не є, на час виникнення спірних відносин діяв мораторій на відчуження земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і особистого селянського господарства, окрім передачі у спадщину, обміну на іншу ділянку та вилучення (викупу) ділянки для суспільних потреб.

При цьому переконаний, що міна земельних часток (паїв) можлива у тому разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Тому вважав, що обміненими можуть бути виключно земельні ділянки за схемою "пай на пай".

Як на правові підстави свого позову, посилався на пункт 15 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, ст. 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних ділянок (паїв)", підпункти 3, 5 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах №288 від 17.11.2003 року, правовий висновок Верховного Суду України, що висловлений у постанові 05 листопада 2014 року у справі №6-172цс14, а також на положення ст.ст. 215, 203 ЦК України.

Між тим, повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав прокурор, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися у власність або надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, а сільськогосподарським підприємствам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтею 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" передбачено, що в разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально.

Згідно з пунктом 15 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Отже, законодавець передбачив декілька підстав отримання у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, зокрема як земельний пай при приватизації сільськогосподарських підприємств для ведення товарного сільськогосподарського виробництва або як землі для ведення селянського господарства.

Законодавець не закріпив у Земельному кодексі України чи інших законах України порядок міни земельних часток (паїв) в інших випадках.

Приходячи до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегією суддів також беруться до уваги Класифікація видів цільового призначення земель (додаток 39 до Вимог до змісту, структури і технічних характеристик електронного документа, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051), а також наказ Держкомзему від 23.07.2010 року №548 "Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 1 листопада 2010 року за №1011/18306). За їх змістом убачається, що на відміну від "ведення особистого селянського господарства" (код 01.03.), окремим видом цільового призначення земельних ділянок є призначення "для ведення товарного сільськогосподарського виробництва" (код 01.01.). Отже, заборона, встановлена підпунктом "б" пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, поширюється на земельні ділянки, що мають останній вид цільового призначення, а саме перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва незалежно від способу набуття власником прав на земельну ділянку.

За таких обставин на міну земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за принципом "пай на пай" Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" свою дію не поширював. Тобто щодо міни ділянок з таким видом цільового призначення ділянок слід застосовувати загальні норми цивільного законодавства, які регулюють умови договору міни, а саме положення ст. 715 ЦК України як про це правильно зазначив районний суд.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність урахування при вирішенні спірних відносин правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що висловлена у постанові від 15 травня 2019 року у справі №227/1506/18 (провадження №14-66цс19), то колегія суддів з ними погодитися не може.

Так, зазначена постанова повно та з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини від 22 серпня 2018 року у справі "Зеленчук і Цицюра проти України" висвітлює питання прав і обов`язків, що виникають при застосуванні ст. 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". Зроблені Великою Палатою Верховного Суду висновки вказують на її згоду із висновком суду першої інстанції про те, що держава з часу введення в дію заборони відчуження не змогла забезпечити протягом багатьох років належного механізму реалізації права власності на землі сільськогосподарського призначення. Проте в зв`язку зі змістом рішення Європейського суду з прав людини від 22 серпня 2018 року у справі "Зеленчук і Цицюра проти України" обґрунтованим є те, що це рішення Європейського суду з прав людини не може трактуватися як спеціальний дозвіл на вільний обіг, зокрема обмін, земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України. Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі №6-464цс16, звернула увагу на те, що Верховний Суд України застосував звужувальне тлумачення підпункту "б" п. 15 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України у редакції, чинній на час укладення договору міни, щодо можливості обміну земельної ділянки на іншу відповідно до закону, оскільки на підставі статей 5 і 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", встановив, що такий обмін може відбуватися за схемою "пай на пай".

При цьому апеляційний суд ураховує, що посилання заявника про те, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду стосується інших правовідносин, адже переглядалися судові рішення у цивільній справі про удаваність договору міни, а не про його недійсність, не заслуговують на увагу. Зазначені правові висновки містять очевидні, детальні і послідовні вказівки про помилковість звуженого підходу при розумінні положень ст. 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". Іншого розуміння наведеної норми висновки Великої Палати Верховного суду не містять.

З огляду на цю правову позицію колегія суддів вважає, що оскільки застосовувати положення ст. 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" необхідно більш розширено, тобто не лише щодо земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, тому міна земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства незалежно від того, чи є одна із земельних ділянок, які обмінюються, земельною часткою (паєм) а інша такою не є, відповідає вимогам закону і поготів.

Не можна погодитися і з аргументами прокурора про те, що на момент укладення оспорюваного договору правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 15 травня 2019 року у справі №227/1506/18, ще не існувало, а тому вона застосованою бути не може.

Так, згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Між тим, постанова Верховного Суду не є нормативно-правовим актом, а є особливою формою судового рішення, правові позиції якого обов`язкові для судів загальної юрисдикції при вирішенні подібних правовідносин. Тобто щодо неї не застосовуються вимоги закону про дію акту законодавства в часі, просторі та щодо кола осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Необґрунтованими колегія суддів вважає і твердження апеляційної скарги про порушення норм процесуального права при розгляді справи.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Помимо викладеного, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Натомість будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

Не заслуговують на увагу і аргументи прокурора про помилковість незастосування норм матеріального права, які підлягали до застосування, оскільки спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції.

Решта доводів апеляційної скарги також вбачаються такими, що з ними погодитися неможливо через їх необґрунтованість.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту прав держави, порушуючи тим самим права учасників справи, є неприйнятними для апеляційного суду.

Спонуканням для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 вересня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 10 год. 25 хв. 22.01.2020

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

Н.В.Бондаренко