ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/788/20 Справа № 199/8046/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальності «ТУЛС» та Виробниче ремонтне житлово-експлуатаційне підприємство Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради, про витребування майна

за апеляційною скаргою Заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради

на рішення Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальності «ТУЛС» та Виробниче ремонтне житлово-експлуатаційне підприємство Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради, про витребування майна. В обґрунтуванні позовних вимог посилався на те, що в ході здійснення представницьких повноважень прокуратурою області встановлений факт безпідставного вибуття із комунальної власності територіальної громади м. Дніпра об`єктів нерухомого майна шляхом їх відчуження на користь приватних підприємств, у тому числі нежитлового приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 311 000,00 грн..

Зазначене нежитлове приміщення перебувало на балансі Виробничого ремонтного житлово-експлуатаційного підприємства Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська, яке було зареєстроване виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 13.09.1991 року.

Рішенням Дніпропетровської міської ради народних депутатів №46 від 27.11.1991 року «Про комунальну власність Дніпропетровської міської ради народних депутатів», яке доповнено рішенням Дніпропетровської міської ради №26/23 від 26.09.2001 року, затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Дніпра.

Факт належності об`єктів, зазначених у переліках що додаються до рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів №46 від 27.11.1991 року територіальній громаді м.Дніпра, встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №200/5829/13-ц від 14.05.2013 року за заявою Дніпропетровської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення.

На підставі рішень Дніпропетровської міської ради народних депутатів №46 від 27.11.1991 року та рішення Дніпропетровської міської ради №26/23 від 26.09.2001 року, відділом Дніпропетровського міського управління юстиції 08.07.2013 року проведено державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011 року об`єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема, ВРЖЕП АНД району ДМР, передано на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

Вказане обґрунтовувалось реорганізацією комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, необхідністю забезпечення ефективності управління комунальним майном та пов`язувалось з визначенням єдиного підприємства, наділеного повноваженнями з управління комунальним майном та корпоративними правами територіальної громади міста в особі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

Разом з тим, 06.08.2012 року ухвалою господарського суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі №38/5005/6637/2012 про банкрутство ВРЖЕП АНД району ДМР.

Однак, на час відкриття провадження у справі про банкрутство рішення сесії Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011 року, банкрутство ВРЖЕП АНД району ДМР у повному обсязі виконане не було, внаслідок чого нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав.

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2012 року у справі №38/5005/6637/2012 про банкрутство, ВРЖЕП АНД району ДМР визнане банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

На підставі вказаної постанови ліквідатором ВРЖЕП АНД району ДМР призначено арбітражного керуючого Барановського О.М., яким, всупереч нормам чинного законодавства та рішенням Дніпропетровської міської ради з питань управління об`єктами комунальної власності, нежитлове приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з метою продажу було включене до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізоване шляхом проведення Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» торгів з продажу нежитлового приміщення №71-а, що розташоване АДРЕСА_2 адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 340,1 кв.м, оформлених протоколом №44 від 27.12.2012 року, та переможцем яких визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «ТУЛС».

На підставі протоколу №44 проведення біржових торгів з купівлі-продажу нежитлового приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , 31.07.2013 року між ВРЖЕП АНД району та ТОВ «ТУЛС» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 340,1 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстровано в реєстрі за №5871, про що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 року у справі №38/5005/6637/2012 про банкрутство ВРЖЕП АНД району ДМР, задоволено скаргу прокуратури області на дії ліквідатора та визнано неправомірними його дії щодо включення до ліквідаційної маси банкрута ряду об`єктів нерухомого майна комунальної власності, продажу його з відкритих біржових торгів та визнано недійсними договори купівлі-продажу, укладені на їх підставі.

Зокрема, рішенням суду визнано неправомірними дії ліквідатора ВРЖЕП АНД району ДМР арбітражного керуючого Барановського О.В. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нежитлового приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та продажу його з відкритих біржових торгів, визнано недійсними результати біржових торгів, проведених 27.12.2012 року Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» з продажу вказаного нерухомого майна, оформлених протоколом №44 від 27.12.2012 року, та визнано недійсним договір купівлі-продажу №5871 від 31.07.2013 року, зареєстрований приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., укладений між ліквідатором-арбітражним керуючим ОСОБА_2 та ТОВ «ТУЛС» з відчуження нежитлового приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням, положень ч.4 ст.8 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 року у справі №38/5005/6637/2012 є такою, що набрала законної сили.

Вказане нерухоме майно ТОВ «ТУЛС» було відчужене на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу №5024 від 22.10.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г..

Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу №5871 від 31.07.2013 року, за яким ТОВ «ТУЛС» набуло право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, визнано недійсним, вказане свідчить про вибуття майна поза волею власника.

Оскільки спірне нерухоме майно було відчужене, Дніпропетровська міська рада, як власник спірного майна, яке вибуло з її власності поза її волею, має право на його витребування шляхом пред`явлення віндикаційного позову на підставі ст.388 ЦК України.

Враховуючи викладене, позивач просив витребувати від ОСОБА_1 нежитлове приміщення № АДРЕСА_3 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01), та стягнути з відповідача судові витрати (том 1 а.с. 3-10).

Рішенням Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог Заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді від 20.12.2016 року, та знято арешт із приміщення АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) що на праві власності належить ОСОБА_1 (том 3 а.с. 97-100).

В апеляційній скарзі заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради посилається на те, що судом 1 інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а саме положень ст.ст. 261,267,387,388 ЦК України та ст.ст. 82,89,263,264,265 ЦПК України, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (том 3 а.с.102-109).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, рішенням Дніпропетровської місткої ради народних депутатів №46 від 27.11.1991 року «Про комунальну власність Дніпропетровської міської ради народних депутатів», яке доповнено рішенням Дніпропетровської міської ради №26/23 від 26.09.2001 року, затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Дніпра.

Факт належності об`єктів, зазначених у переліках що додаються до рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів №46 від 27.11.1991 року територіальній громаді м.Дніпра, встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська у справі №200/5829/13-ц від 14.05.2013 року за заявою Дніпропетровської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення.

На підставі рішень Дніпропетровської міської ради народних депутатів №46 від 27.11.1991 року та рішення Дніпропетровської міської ради №26/23 від 26.09.2001 року, відділом Дніпропетровського міського управління юстиції 08.07.2013 року проведено державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлового приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011 року, об`єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема, ВРЖЕП АНД району, передано на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

Вказане обґрунтовувалось реорганізацією комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, необхідністю забезпечення ефективності управління комунальним майном та пов`язувалось з визначенням єдиного підприємства, наділеного повноваженнями з управління комунальним майном та корпоративними правами територіальної громади міста в особі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

Разом з тим, 06.08.2012 року ухвалою господарського суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі №38/5005/6637/2012 про банкрутство ВРЖЕП АНД району ДМР.

На час відкриття провадження у справі про банкрутство рішення сесії Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011 року банкрутство ВРЖЕП АНД району ДМР в повному обсязі виконано не було.

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2012 року у справі №38/5005/6637/2012 про банкрутство, ВРЖЕП АНД району ДМР визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

На підставі вказаної постанови ліквідатором банкрутство ВРЖЕП АНД району ДМР призначено арбітражного керуючого Барановського О.М., яким, всупереч нормам чинного законодавства та рішенням Дніпропетровської міської ради з питань управління об`єктами комунальної власності, нежитлове приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з метою продажу було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізоване шляхом проведення Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» торгів з продажу нежитлового приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 340,1 кв.м, оформлених протоколом №44 від 27.12.2012 року, та переможцем яких визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «ТУЛС».

На підставі протоколу №44 проведення біржових торгів з купівлі-продажу нежитлового приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , 31.07.2013 року між ВРЖЕП АНД району та ТОВ «ТУЛС» укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 340,1 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстровано в реєстрі за №5871, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 у справі №38/5005/6637/2012 про банкрутство ВРЖЕП АНД району задоволено скаргу прокуратури області на дії ліквідатора та визнано неправомірними його дії щодо включення до ліквідаційної маси банкрута ряду об`єктів нерухомого майна комунальної власності, продажу його з відкритих біржових торгів та визнано недійсними договори купівлі-продажу, укладені на їх підставі.

Зокрема, рішенням суду визнано неправомірними дії ліквідатора ВРЖЕП АНД району арбітражного керуючого Барановського О.В. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нежитлового приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та продажу його з відкритих біржових торгів, визнано недійсними результати біржових торгів, проведених 27.12.2012 року Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» з продажу вказаного нерухомого майна, оформлених протоколом №44 від 27.12.2012 року, та визнано недійсним договір купівлі-продажу №5871 від 31.07.2013 року, зареєстрований приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., укладений між ліквідатором-арбітражним керуючим ОСОБА_2 та ТОВ «ТУЛС» з відчуження нежитлового приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням, положень ч.4 ст.8 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 року у справі № 38/5005/6637/2012 є такою, що набрала законної сили.

Вказане нерухоме майно ТОВ «ТУЛС» було відчужене на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу №5024 від 22.10.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г..

Враховуючи, що договір купівлі-продажу №5871 від 31.07.2013 року, за яким ТОВ «ТУЛС» набуло право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, визнано недійсним, вказане свідчить про вибуття майна поза волею власника.

Мотивуючи своє рішення, суд 1 інстанції зазначив про наявність підстав для витребування спірного майна на підставі статті 388 ЦК України, проте відмовили в позові на підставі статей 256, 261 ЦК України, зазначивши про те, що міська рада знала про порушення свого права, ще у 2012 року, а саме з часу постановлення ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 06.08.2012 року, і саме з цієї дати слід обчислювати початок перебігу позовної давності в 3 роки, тоді як позов подано до суду лише 07.11.2016 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду 1 інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи, зроблені з дотриманням норм процесуального права та відповідно до норм матеріального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства серед яких значено справедливість, добросовісність та розумність.

Положеннями ст. 41 Конституції України і ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як вбачається зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 388 ЦК України встановлено порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача. Вказано, що власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише у разі, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, та коли такий набувач набув це майно за відплатним договором.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як вбачається зі ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 та постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 752/2124/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року по справі № 201/11108/16-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 6 ЦК України ).

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі протоколу №44 проведення біржових торгів з купівлі-продажу нежитлового приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , 31.07.2013 року між ВРЖЕП АНД району та ТОВ «ТУЛС» укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №71-а, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 340,1 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстровано в реєстрі за №5871, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1 а.с. 80-81,82-84).

З матеріалів справи також вбачається, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 року - визнано неправомірними дії ліквідатора виробничого ремонтного житлово-експлуатаційного підприємства АНД району м.Дніпропетровська арбітражного керуючого Барановського О.В. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства банкрута нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення АДРЕСА_3 АДРЕСА_1 ), загальною площею 340, 1 кв.м.; - визнано неправомірними дії ліквідатора виробничого ремонтного житлово-експлуатаційного підприємства АНД району м. Дніпропетровська арбітражного керуючого Барановського О.В. щодо продажу з відкритих біржових торгів нерухомого майна, саме нежитлового приміщення АДРЕСА_3 будинку АДРЕСА_1 ), загальною площею 340, 1 кв.м.; - визнано недійсним договір купівлі-продажу зареєстрований приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. № 5871 від 31.07.2013 року з відчуження нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення АДРЕСА_3 АДРЕСА_1 ), загальною площею 340, 1 кв.м.(том 1 а.с.97-133).

Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу зареєстрований приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. № 5871 від 31.07.2013 року з відчуження нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення АДРЕСА_3 АДРЕСА_1 ), загальною площею 340, 1 кв.м. ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 року визнано недійсним, тому висновки суду 1 інстанції про вибуття спірного майна поза волею власника є вірними, а доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд не надав жодної оцінки з приводу наявності у позивача права на витребування спірного майна є помилковими.

Щодо застосування строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, про право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності посилається з одного й того самого моменту: коли особа, право якої порушено, довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 20 листопада 2018 року у справі №372/2592/15-ц (провадження № 14-339цс18).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 06 серпня 2012 року ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області порушено провадження у справі виробничого ремонтного житлово-експлуатаційного підприємства Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська, м. Дніпропетровськ (том 2 а.с.62).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2012 року виробниче ремонтне житлово-експлуатаційне підприємство Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська, м. Дніпропетровськ визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Власник майна (Дніпропетровська міська рада) боржника ВРЖЕП Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради прийняв рішення про припинення юридичної особи шляхом ліквідації, що у свою чергу передбачає інвентаризацію майна боржника та подальший його продаж з метою погашення вимог кредиторів. Так, Дніпровська міська рада своїм рішенням №41/22 від 28.03.2012 року затвердила проміжний ліквідаційний баланс ВРЖЕР АНД району Дніпропетровської міської ради (слід зазначити, що відповідно до ч.8 ст.111 ЦК України проміжний ліквідаційний баланс включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред`явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду), згідно з яким, зокрема, було зобов`язано голову ліквідаційної комісії здійснювати подальші дії щодо ліквідації ВРЖЕР АНД району ДМР, що в будь-якому разі за приписами ч.9 ст.111 ЦК України, і за приписами ч.1 ст.25 Закону України «Про задоволення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»), передбачає продаж майна боржника для задоволення вимог кредиторів.

Як на момент відчуження спірного майна, так і на теперішній час, є чинною ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2013 року по справі №38/5005/6637/2012, якою було встановлено правомірність дій ліквідатора щодо включення об`єктів нерухомості до ліквідаційної маси боржника, а саме, судом було відмовлено в задоволенні скарги КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» на дії ліквідатора і встановлено, що: «ліквідатор виробничого житлово-експлуатаційного підприємства Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська правомірно включив майнові активи (спірні об`єкти нерухомого майна) до ліквідаційної маси, оскільки вони були закріплені за боржником на праві повного господарського відання та підлягає реалізації при здійсненні ліквідаційної процедури у порядку встановленому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". При цьому, повноваження власника майна (територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради) та органів управління боржника припинились з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, тому подальші дії щодо вказаного майна, у тому числі управління та розпорядження майном, за приписами ст.ст. 23, 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", вчинюються ліквідатором, який реалізує майно банкрута для задоволення вимог кредиторів, включених до реєстру вимог кредиторів». Вказані обставини позивачем та прокурором не спростовані.

Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що 12.08.2013 року вх. № 10/755 на адресу Департаменту корпотаритивних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради ліквідатором направлено лист, в якому зазначено, що у зв`язку з постановленням ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2012 року та враховуючи те, що були укладені договори купівлі-продажу нерухомого майна та державною реєстрацією права власності на нерухоме майно зареєстровано за покупцями, відбулось припинення права комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська та припинення господарського відання Виробничого ремотного житлово експлуатаційного підприємства Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська (том 2 а.с. 23-24).

Врахувавши вищевказані обставини суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування позовної давності, про що було заявлено відповідачем, та відмовив позивачу у позові саме з цих підстав.

Посилання апелянта про безпідставність застосування судом позовної давності, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки встановлені по справі обставини не дають підстав вважати що Дніпропетровська міська рада дізналася про своє порушене право лише 29.08.2016 року, оскільки це спростовується матеріалами справи.

Так, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.08.2012 року, було встановлено припинення повноважень Дніпропетровської міської ради як представника спірного майна, тобто саме з цієї дати міська рада знала про наявність свого порушеного права. Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою палатою Верховного Суду у своїх постановах по справах №469/1203/15 від 22.05.2018, №372/2592/15 від 20.11.2018, №183/1617/16 від 14.11.2018.

Апелянт в частині безпідставності строку позовної давності не скористався наданими йому правами, не обґрунтував доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: