Справа № 183/6894/18
№ 2/183/435/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Пащенко А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Новомосковська державна нотаріальна контора, про:

-визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 05.11.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 05 листопада 2015 року державним нотаріусом Новомосковськї державної нотаріальної контори Носенко А.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1711,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

представників відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,-

в с т а н о в и в:

05.11.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Новомосковська міська державна нотаріальна контора, в якому просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що був укладений 05.11.2015 року між сторонами, посвідчений 05 листопада 2015 року державним нотаріусом Новомосковськї державної нотаріальної контори Носенко А.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1-1711.

Позов обґрунтований тим, що позивач, являлася власником зазначеної вище квартири, на підставі Договору довічного утримання, посвідченого 18.02.2009 року Новомосковською державною нотаріальною конторою. В 2015 році чоловік відповідача ОСОБА_2 , яка являється дочкою позивача, в присутності іншої дочки позивача - ОСОБА_6 , зважаючи на похилий вік позивача, запропонували здійснювати за нею догляд довічно, а натомість вона передасть їм квартиру АДРЕСА_1 . На сімейній нараді ними було погоджено про те, що буде справедливо залишити квартиру тому, хто буде здійснювати догляд за позивачам. Позивач зазначає, що між нею та її дочкою ОСОБА_2 і її чоловіком ОСОБА_4 були добрі стосунки, внаслідок чого вона погодилася укласти договір, за яким за нею буде здійснюватися догляд, а вона, натомість, залишить їм після своєї смерті єдине житло.

Восени 2015 року ОСОБА_4 повідомив позивача про те, що їх чекають у нотаріуса, він особисто відвозив її на автомобілі до державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г. В нотаріальній конторі їй дали підписати якісь папери, зі змістом яких вона не ознайомлювалася, оскільки у нотаріуса в коридорі було темно. Крім того, довіряючи своїй дочці, вона була впевнена в правомірності підписаних документів. Копії договору вона на руки не отримала від нотаріуса, після цього її відвезли до іншого сина за адресою: АДРЕСА_2 , де вона і проживала до укладення договору.

Позивач звертає увагу на те, що квартиру за АДРЕСА_1 вона здавала в найм, кошти від оренди вона отримувала від орендаря особисто, а після того, як вони відвідали нотаріуса, вона продовжила отримувати кошти від оренди квартири. За ці кошти відповідач оплачувала комунальні послуги за квартиру, а на решту купувала продукти харчування для позивача. Крім того, позивач на зберігання своїй дочці відповідачці по справі, передала певну грошову суму, за яку вона повинна була її поховати.

22 вересня 2018 року позивач звернулася до своєї дочки ОСОБА_2 з проханням надати частину грошових коштів для придбання пральної машини, внаслідок чого між ними відбулася сварка, відповідач вигнала позивача з будинку, відповідач повідомила, що нічого їй не винна, а також повідомила про те, що квартира по АДРЕСА_3 вже належить їй на підставі договору дарування.

Отже, з підстав визначених ч.1 ст. 229, ст. 230, ст. 215 ЦК України, позивач просить визнати договір дарування квартири недійсним, оскільки відповідач навмисно ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а також позивач посилається на те, що підписала договір внаслідок помилки щодо природи правочину.

Ухвалою суду від 05 листопада 2018 року відкрите провадження по справі (а.с 19,20).

Ухвалою суду від 05.11.2018 року зобов`язано державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори надати копію договору дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с. 22,23).

Ухвалою суду від 05.11.2018 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 24,25).

У відзиві на позов відповідач просила відмовити у задоволенні позову, спростовуючи ту обставину, що позивач має у власності єдине житло, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Так, з 1964 року позивач проживає в будинку, що розташований в АДРЕСА_2 . В цьому будинку вона проживає разом зі своїм сином ОСОБА_7 . Право власності на цей будинок вона набула після смерті свого чоловіка в 1983 році, а у 2008 році позивач подарувала цей будинок своєму синові. Після цього ОСОБА_8 оспорювала договір дарування цього будинку, тому позивач обізнана про природу такого правочину, як договір дарування. Крім того, позивач здійснювала догляд за ОСОБА_9 , з яким уклала договір довічного утримання. Саме за цим договором, після смерті ОСОБА_9 , ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Відповідач посилається на те, що ніколи не пропонувала своїй матері укладати договір довічного утримання, навпаки у 2014 році між нею та її сестрою ОСОБА_6 відбулася розмова, при якій остання повідомила, що не зможе часто приїздити до матері з Луганської області, як і не зможе надавати їй будь-яку матеріальну допомогу, через невелику пенсію. При цьому сестра повідомила, що не претендує на квартиру та не буде заперечувати, щоб квартира залишилася ОСОБА_2 . При цьому між ними взагалі не обговорювалося питання, в який спосіб буде відбуватися відчуження квартири: чи то за договором дарування, чи то за заповітом. Відповідач звертає увагу на те, що між нею та її сестрою ОСОБА_6 стався конфлікт через різні погляди щодо подій на сході України, які відбуваються з 2014 року. Таким чином, відповідач наполягає на тому, що за ініціативою позивача між ними було укладеного договір дарування квартири. При підписанні договору дарування позивач мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, розуміла, який договір вона укладає, при посвідченні договору нотаріусом роз`яснювалися всі умови договору та наслідки укладення саме договору дарування. При цьому відповідач звертає увагу на ту обставину, що позивач, не дивлячись на її похилий вік, не потребувала жодної допомоги, оскільки вона має міцне здоров`я, самостійно себе обслуговує, самостійно купує продукти харчування, обробляє огород, утримує будинок, готує їжу тощо. Ще у 2012 році вона сама здійснювала догляд за ОСОБА_9 , після смерті якого за договором довічного утримання, набула право власності на квартиру. За період з 2012 року по 2015 рік її стан здоров`я не змінився, ця квартира ніколи не була її єдиним житлом, вона в ній ніколи і не проживала. Після укладення договору дарування позивач віддала відповідачці всі книжки по оплаті за житлово-комунальні послуги, ключі від квартири, що також свідчить про намір подарувати квартиру. Відповідач не спростовує ту обставину, що у неї на зберіганні знаходилися певні грошові кошти позивача, однак заперечує порядок їх використання за погодженням ОСОБА_1 , також відповідач не спростовує наявність конфлікту між ними, що відбувся у вересні 2018 року з приводу порядку використання цих коштів та обов`язків усіх дітей позивача щодо її утримання (а.с. 47-51) Крім того, відповідач звернулася до суду з заявою про застосування позовної давності, посилаючись на те, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік, відповідно до вимог ст.. 728 ЦК України (а.с. 32).

Ухвалою суду від 24 червня 2019 року закінчене підготовче судове засідання.

В судовому засіданні позивач свій позов підтримала, надала пояснення про те, що в 2015 році між нею та її дочкою ОСОБА_2 і її чоловіком ОСОБА_4 , в присутності ще однієї дочки - ОСОБА_6 , виникла розмова про те, що сім`я ОСОБА_10 стануть її опікунами, а, натомість, вона залишить їм після своєї смерті квартиру, що розташована в АДРЕСА_3 . При цьому, маючи зі своєю дочкою ОСОБА_2 добрі відносини, позивач передала їй на зберігання певну грошову суму, на випадок її хвороби чи на поховання. Через деякий час до неї звернувся ОСОБА_4 з пропозицією підписати документи, щоб закріпити попередні домовленості щодо здійснення опікунства. Довіряючи йому, вона погодилася поїхати до нотаріуса, у якого вона, не читаючи підписала якісь документи. З того часу вони продовжували добрі стосунки, оскільки поруч проживали, дочка дійсно виконувала попередні домовленості, допомагала їй. При цьому в квартирі по АДРЕСА_3 проживали квартиранти, які один раз на місяць сплачували їй орендну плату. Одного разу квартиранти повідомили, що не будуть передавати кошти їй, оскільки їм стало відомо про те, що власником квартири являється ОСОБА_2 , їй вони і будуть продовжувати платити орендну плату за квартиру. Крім того, у вересні 2018 року між нею та дочкою виник конфлікт, при якому ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовилися повернути їй кошти, що вона передавала їм на зберігання, виштовхали її зі свого будинку та викинули якісь папери, з яких вона могла зрозуміти, що 05.11.2015 року вона підписала у нотаріуса договір дарування квартири, а не договір «опікунства» (так сама цей документ називає позивач). Позивач наполягає на тому, що під впливом обману підписала договір дарування та помилилася щодо природи правочину.

Представник позивача адвокат Мисик О.І. в судовому засіданні позов підтримав, звернув увагу на ту обставину, що ними не пропущено строк позовної давності, як на тому наполягає відповідач, оскільки ними не ставиться питання про розірвання договору дарування, стоїть питання про визнання договору дарування недійсним, як таким, що вчинений під впливом обману, внаслідок помилки щодо природи правочину.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві.

Представник відповідача адвокат Щербина С.В. в судовому засіданні також позов не визнав.

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні надала суду показання про те, що їй відомо про наявність домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про укладення договору, за яким вони брали на себе зобов`язання бути опікунами ОСОБА_1 . Така розмова щодо необхідності здійснення опіки була в її присутності в кінці 2014 року на початку 2015 року, а у вересні 2018 року стало відомо про те, що між ними був посвідчений договір дарування. Внаслідок сварки, що відбулася у вересні 2018 році позивачеві стало відомо, що вона не являється власником квартири в АДРЕСА_3 .

Свідки зі сторони позивача ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в судовому засіданні надали показання про те, що ОСОБА_2 являється опікуном своєї матері ОСОБА_1 . Однак у 2018 році квартиранти, які винаймали квартиру АДРЕСА_1 , повідомили, що ОСОБА_4 заборонив їм спілкуватися з сусідами та сплачувати кошти за квартиру ОСОБА_1 , оскільки власником квартири є ОСОБА_2 .

Свідок зі сторони відповідача ОСОБА_13 надав суду показання про те, що у вересні 2015 року ОСОБА_1 мала намір подарувати йому квартиру, що розташована в АДРЕСА_3 , однак він відмовився від її пропозиції, оскільки на той час у нього були кредитні зобов`язання. Через декілька місяців йому стало відомо, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування цієї квартири, він особисто перед укладенням договору дарування відвозив свою бабусю до експерта, який оцінював квартиру для дарування.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представників відповідача, свідків, суд приходить до такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , про що свідчить Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 7 зворотна сторона). Підставою набуття права власності на квартиру є договір довічного утримання від 18.02.2009 року, посвідчений Новомосковською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 1-470.

05 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири, у відповідності до якого Дарувальник подарувала, а обдарована прийняла в дар квартиру під номером АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г., зареєстровано в реєстрі за № 1-1711 (а.с. 31).

Вирішуючи позов по суті, суд виходить з наступних норм закону.

Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які містять істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом вищевказаних статей договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Таким чином, особа, на підтвердження своїх вимог про визначення правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Фактично всі доводи позивача зводяться до її претензій, що стосуються не спірної квартири, а матеріального утримання через непрацездатність, стан здоров`я, похилий вік, невелику пенсію, а також щодо неприязних відносин через сварку, яка виникла у вересні 2018 року.

Позивач не надала суду належних та допустимих доказів про те, що вона потребує сторонньої допомоги через свій незадовільний стан здоров`я чи матеріальне забезпечення.

В судовому засіданні позивач наполягала на тому, що ОСОБА_2 повинна була стати її опікуном, внаслідок укладення оспорюваного договору, однак належних доказів необхідності встановлення опіки суду не подано.

Крім того, матеріали справи містять належні та допустимі докази про те, що позивач обізнана про порядок укладення договору довічного утримання, оскільки сама була стороною такого договору, набуваючи право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до роз`яснень, які викладені в п. 19 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач, укладаючи договір дарування помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1ст.718 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).

У відповідності до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Також, ч.4 ст.203 ЦК України визначає, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Ч.1 ст.206 ЦК України визначає, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Ч.1 ст.218 ЦК України визначає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відтак, показання свідків якими позивач обґрунтовує факт вчинення правочину довічного утримання, а не дарування суд не приймає до уваги в якості належних доказів, тобто таких, що самі по собі не можуть підтверджувати факт вчинення договору довічного утримання.

У відповідності до ч.1 ст. 230 ЦК України, на яку як на одну із підстав свого позову, посилається позивач, Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили наявність в діях відповідача обману по відношенню до позивача, суду не подано.

Внаслідок викладеного в позові належить відмовити в повному обсязі.

Судові витрати, враховуючи відмову в задоволенні позову, стягненню з відповідачів не підлягають.

Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа Новомосковська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 05.11.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 05 листопада 2015 року державним нотаріусом Новомосковськї державної нотаріальної контори Носенко А.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1711.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Третя особа Новомосковська державна нотаріальна контора, , Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Паланочна, 5.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В.Сорока.