Справа № 372/4235/19
Провадження № 2-625/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Зінченко О.М.

при секретарі Тищенко І.Д.

представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Обухівська міська рада про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, про визнання прав забудовника в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Обухівська міська рада про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, про визнання прав забудовника в порядку спадкування за законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який був батьком позивачки. На момент смерті спадкодавця ( ОСОБА_5 ) позивач була неповнолітньою. Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зверталась до нотаріуса, про видачу свідоцтва про спадщину за законом. Але оскільки у неї відсутні документи, що підтверджують певні факти, які необхідно надати нотаріусу, нотаріус роз`яснила їй порядок прийняття спадщини та рекомендувала звернутись до суду. В судовому засіданні позивач просить суд встановити факт постійного проживання разом з спадкодавцем та визначити права і обов`язки забудовника в порядку спадкування за законом після смерті батька відносно житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді від 26.12.2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження.

05.03.2020 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області витребувано з Скадовської державної нотаріальної контори (75700 Херсонська область. М. Скадовськ, вул.. Олександрівська, 41-е) належним чином завірені копії спадкової справи №64463666 (150/2019) відкритої після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 29.05.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві та повідомила, що позивачка є донькою покійного ОСОБА_5 .. Після смерті батька позивачка фактично прийняла спадщину, доглядає за вказаним будинком, за життя ОСОБА_5 вона та друга дружина ОСОБА_4 проживала разом однією сім`єю в м. Києві.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримав.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, надала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомила, що вона є матір`ю ОСОБА_5 .. За час життя її син будував будинок в АДРЕСА_2 , але до кінця не добудував. Позивачка є його донькою на той час він дійсно проживав з нею та іншою жінкою однією сім`єю.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомив, що він є зведеним братом покійного ОСОБА_5 та дядьком позивачки. Позивачка ОСОБА_2 проживала до дня смерті ОСОБА_5 однією сім`єю з ним в м. Києві. Її рідна мати проживала окремо він них, батька займався розвитком та вихованням її. Після смерті ОСОБА_5 вона проживала з другою дружиною покійного ОСОБА_9 . За час життя його брат дійсно будував будинок, а зараз позивачка піклується про нього, доглядає за присадибною ділянкою.

Суд, вислухавши представника позивача, свідків дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, що згідно паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Солом`янським РВ ГУ ДМС України в м. Києві ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 народилася в м. Києві та зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 (а.с.38-39).

Відповідно до повторного Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 25.01.2001 року батьками ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_5 та ОСОБА_5 (а.с. 13).

25.10.2014 року позивачка ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_12 та змінила прізвище на ОСОБА_13 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.14).

Із повторного Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 15.07.2003 року вбачається, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Києві (а.с. 12).

Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина на спадкове майно у вигляді будинку в АДРЕСА_1 . Спадкодавець заповіту не залишив.

На час смерті ОСОБА_5 окрім позивачки іншими спадкоємцями першої черги були ОСОБА_3 , син спадкодавця та ОСОБА_4 дружина спадкодавця.

Позивачкою зазначено, що з 1997 року будучи не повнолітньою вона проживала з батьком ОСОБА_5 та його іншою дружиною ОСОБА_4 , яка була її опікуном, хоча була зареєстрованою за місцем проживання своєї рідної матері ОСОБА_14 .

Відповідно до ч.1 ст.17 ЦК Української РСР (в редакції від 18.07.1963 року) місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.

Відповідно до довідки наданої виконавчим комітетом Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області ОСОБА_5 який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 . На день смерті за вказаною адресою був зареєстрований ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до технічного паспорту виданого комунальним підприємством Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» спадковий будинок розташований в АДРЕСА_1 є недобудований, не зданий в експлуатацію та на нього не оформлено свідоцтво про право власності.

09 вересня 1988р. згідно наказу по совхозу-комбінату ім. XXV з`їзда КПРС № 337 в зв`язку із побудовою житлового будинку ОСОБА_5 була виділена земельна ділянка розміром 0,06га в АДРЕСА_2 за рахунок земель вільного присадибного фонда раніше належній ОСОБА_15 .

Рішенням № 123 від 16.05.1989 року Обухівська міська рада народних депутатів виконавчого комітету надала дозвіл на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_2 на ділянці розміром 0,06га.

Оскільки була змінена нумерація по вказаній вулиці, то були виготовлені необхідні документи для будівництва , а саме - план на забудову садиби від 21.06.1989р., будівельний паспорт був виданий забудовнику ОСОБА_5 на будинок за адресою АДРЕСА_2 .

Статтями 525 та 526 ЦК Української РСР (в редакції від 18.07.1963 року), було передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини.

Крім цього, статтею 549 ЦК Української РСР (в редакції від 18.07.1963 року) були зазначені дії, що свідчать про прийняття спадщини, зокрема, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Також Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР в редакції від 31.10.1975 року було зазначено, а саме в п. 124, що Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР).

Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Також в пункті 125 цієї ж Інструкції передбачено, що державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність родинних чи інших відносин осіб, що подали заяви про видачу свідоцтва, з спадкодавцем, склад і місце знаходження спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи.

Факт смерті і час відкриття спадщини підтверджується свідоцтвом органів загсу про смерть спадкодавця, повідомленням чи іншим документом про загибель його на фронті Вітчизняної війни, виданим командуванням військової частини, адміністрацією госпіталю, військовим комісаріатом та іншими органами міністерства оборони Союзу РСР.

Місце відкриття спадщини підтверджується: свідоцтвом органів загсу про смерть спадкодавця, якщо останнє постійне місце проживання його і місце смерті збігаються, довідкою житлово-експлуатаційної контори (управління будинками), правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих або з місця роботи померлого про постійне місце його проживання, постійною пропискою спадкодавця в будинковій книзі, а якщо місце проживання померлого невідоме - документом (довідкою управління будинками, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих та ін.) про місце знаходження спадкового майна або його частини.

У випадку відсутності у спадкоємців зазначених документів державний нотаріус вимагає копію рішення суду, що вступило в законну силу, про встановлення місця відкриття спадщини.

Доказом родинних та інших відносин спадкоємців з спадкодавцем є: свідоцтва органів загсу, виписки з книг запису актів громадянського стану, записи в паспортах про дітей, про другого з подружжя, копії рішень суду, що вступило в законну силу, про встановлення факту родинних та інших відносин.

В окремих випадках можуть бути прийняті довідки, видані державними установами і організаціями за місцем роботи чи проживання, якщо вони разом з іншими документами підтверджують родинні та інші відносини спадкоємців з спадкодавцем.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» - якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Зі змісту викладеного вбачається, що право звернення до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини виникає у заявника, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус би відмовив особі в оформленні спадщини.

Однак в судовому засіданні встановлено, що 16 липня 2019 року ОСОБА_16 державної нотаріальної контори було надано відмову у вчиненні нотаріальної дії за заявою ОСОБА_2 про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 після померлого батька ОСОБА_5 . Підставою відмови є те, що заявником не були подані документи, які підтверджують право власності померлого ОСОБА_5 на зазначене майно.

Із вищевикладеного виходить, що право звернення до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини у позивача ОСОБА_2 відсутнє, оскільки нотаріус відмовив йому в оформленні спадщини не з підстав відсутності підтверджуючих документів про постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а з тих підстав, що заявником не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 щодо встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 з спадкодавцем її батьком ОСОБА_5 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання прав і обов`язків забудовника в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , відносно житлового будинку АДРЕСА_2 з правом здачі будинку в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності на вказане нерухоме майно, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, у задоволенні яких відмовлено.

Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів).

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 81, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд
В И Р И Ш І В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Обухівська міська рада про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, про визнання прав забудовника в порядку спадкування за законом, відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Зінченко