Ухвала

14липня 2020 року

м. Київ

справа № 202/1818/19

провадження № 61-9770ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 11 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району, про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа - комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району, про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з січня 2006 року на підставі договору найму житла б/н від 03 серпня 2006 року, укладеного між нею та комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Індустріального району, вона проживає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно (індексний номер 25668448 від 15 серпня 2014 року) вказана квартира належить на праві власності територіальній громаді м. Дніпро в особі Дніпропетровської міської ради. Посилаючись на те, що вона постійно проживає у вказаній квартирі, проводить у ній ремонт, господарює в ній, безперервно відкрито володіє цим нерухомим майном протягом більше тринадцяти років, що підтверджується договором найму житла та відповідними актами, складеними сусідами, вважає, що в силу частини першої статті 344 ЦК України наявні правові підстави для визнання за нею права власності на квартиру. Просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно - квартиру

АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 11 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району, про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада

2019 року залишено без змін.

30 червня 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку

ОСОБА_1 подала касаційну скаргу (надійшла 03 липня 2020 року)

на постанову Вінницького апеляційного суду від 26 травня 2020 року, у якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За змістом цієї статті володіння визнається добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, закон визначає такі ознаки володіння, необхідні для набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісність заволодіння чужим майном, відкритість і безперервність володіння протягом визначеного строку, а також безтитульність володіння.

Тож набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до

статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.

Таким чином, підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відтак, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Як вбачається з матеріалів касаційного провадження та оскаржуваних судових рішень, власником квартири

АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, а тому відсутня така умова для набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісність та безтитульність володіння.

Суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на квартиру за набувальною давністю.

З огляду на вищенаведене, доводи касаційної скарги є безпідставними, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та на законність і обґрунтованість постановлених судових рішень не впливають.

Відповідно до положення пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав

у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року

у справі № 910/17274/17 висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, суд першої інстанції застосував указані висновки та суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Таким чином, за результатами оцінки доводів касаційної скарги

ОСОБА_1 та змісту оскаржуваних судових рішень колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада

2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня

2020 року є необґрунтованою.

Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району, про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович