Провадження № 4-с/638/116/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Омельченко К.О., розглянувши скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Нелюби Марини Анатоліївни,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою на дії приватного виконавця Нелюби Марини Анатоліївни.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Глава 2 розділу І ЦПК України визначає цивільну юрисдикцію до якої входить: предметна та суб`єктна юрисдикція; інстанційна юрисдикція та територіальна юрисдикція (підсудність).

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, насамперед цивільних, господарських та адміністративних між собою. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Територіальна юрисдикція (підсудність) - компетенція із розгляду цивільних справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналогічно врегульовано вказане питання в частині першій статті 339 та частині першій статті 340 ГПК України, а саме: сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави зробити висновок, що в разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення при виконанні рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, зазначена скарга розглядається судом, який ухвалив вказане рішення за правилами цивільного судочинства, а якщо скарга подається на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таку скаргу розглядає відповідний господарський суд, який ухвалив таке рішення за правилами господарського судочинства, відповідно.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 березня 2018 року, справа № 660/612/16-ц, провадження № 14-19цс18, від 20 червня 2018 року, справа № № 553/1642/15-ц, провадження № 14-207цс18, від 14 листопада 2018 року, справа № 707/28/17-ц, від 16 січня 2019 року, справа № 657/233/14-ц, провадження № 14-447цс18.

Отже, справи за скаргами на дії державного чи приватного виконавця мають розглядатися у порядку того судочинства, у якому постановлені судові рішення, на виконання яких видано виконавчі документи, що підлягають примусовому виконанню.

При цьому, нормами ЦПК України передбачено різні правові наслідки у випадку порушення правил предметної та територіальної юрисдикції.

Якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюба Марина Анатоліївна.

Виконавче провадження щодо ОСОБА_1 відкрито на виконання ухвали Східного апеляційного господарського суду від 15 серпня 2019 року, якою накладено арешт на нежитлові приміщення боржника, що знаходяться у його власності.

Враховуючи те, що справа належить до юрисдикції господарського суду, суд у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України відмовляє у відкритті провадження у справі.

Керуючись п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України,суд-

постановив:

Відмовити у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Нелюби Марини Анатоліївни, роз`яснивши заявнику, що для вирішення цього питання потрібно звернутися в порядку господарського судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського Апеляційного суду шляхом подання через Дзержинський районний суд протягом п`ятнадцяти днів апеляційної скарги.

Суддя К.О. Омельченко