РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 635/1131/18

Провадження по справі № 2/635/1565/2020

07 грудня 2020 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Бобко Т.В.,

секретар судового засідання Кондратенко Л.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача.

Позивач звернулася до суду із позовом, який в подальшому уточнила та в остаточній редакції просила стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 27054,30 гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 20 квітня 2016 року вона набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . 04 грудня 2017 року між сторонами укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, який був посвідчений 04 грудня 2017 року приватним нотаріусом Гуменною Л.П. за реєстровим №6113. За умовами вищевказаного договору позивач зобов`язалася зняти з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою всіх зареєстрований осіб до 30 грудня 2017 року та сплатити борги за комунальні послуги, в забезпечення зазначених зобов`язань передала в заставу відповідачу 1000 доларів США, що на момент укладення договору купівлі-продажу за офіційним курсом НБУ складало 27054,30 гривень, про що останньою була написана розписка. Пізніше сторони в усній формі домовилися про те, що брат позивача ОСОБА_3 , який був зареєстрований у спірній квартирі, зніметься з реєстрації на початку січня 2018 року, а не до 30 грудня 2017 року, оскільки на той час перебував на військовій службі. На теперішній час позивач виконала свої зобов`язання, з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 зняті всі особи. Оскільки відповідач не відповідала на неодноразові дзвінки позивача, остання подзвонила їй з іншого номеру та попросила повернути грошові кошти, на що відповідач відмовилася. Отже, ОСОБА_2 не виконала своїх зобов`язань.

Аргументи учасників справи.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, пояснивши про наступні обставини. Так, дійсно між нею та ОСОБА_1 04 грудня 2017 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого відповідач набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . На підставі умов вказаного договору позивач зобов`язалась в строк до 30 грудня 2017 року зняти з реєстрації місця проживання за адресою відчужуваної квартири свого брата ОСОБА_4 , в забезпечення виконання вказаного зобов`язання, а також зобов`язання щодо сплати заборгованості по комунальним послугам, позивач надала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1000 доларів, а остання, в свою чергу, написала розписку про це. Однак 30 грудня 2017 року позивач не виконала своїх зобов`язань щодо зняття з реєстраційного обліку брата та не сплатила заборгованість по комунальним послугам. З 16 січня 2018 року, не дочекавшись виконання своїх зобов`язань позивачем, вона почала телефонувати останній, а також її юристу, який займався продажем вищевказаної квартири, однак вони на дзвінки не відповідали. Після цього відповідач, як новий власник вказаної квартири, зняла з реєстраційного обліку ОСОБА_4 та самостійно сплатила заборгованість по комунальним послугам у загальному розмірі приблизно 22000 гривень, квитанції про сплату такої заборгованості були видані на ім`я позивача, оскільки відповідач не встигла переоформити особовий рахунок на своє ім`я.

Рух справи.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено частково. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті грошові кошти у розмірі 25986 гривень 35 копійок. У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1067 гривень 95 копійок відмовлено. З ОСОБА_2 на користь держави стягнутий судовий збір у розмірі 738 гривень 07 копійок.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 лютого 2020 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 квітня 2019 року задоволено повністю; заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів скасоване, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2020 року заяву представника позивача ОСОБА_5 про витребування доказів задоволено повністю. Витребувано з Комунального підприємства «Жилкомсервіс» ділянка №55 інформацію щодо зареєстрованих у встановленому законом порядку осіб за адресою: АДРЕСА_2 , з зазначенням їх прізвища, ім`я та по батькові.

Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розгляд справи відбувся за участю відповідача ОСОБА_2 , яка надала пояснення у судовому засіданні.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

04 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_1 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. 04 грудня 2017 року за реєстровим №6113. Договір підписано сторонами особисто.

Згідно п. 8 зазначеного договору, продавець ОСОБА_1 зобов`язалася зняти з реєстрації місця проживання за адресою відчужуваної квартири інших осіб строком до 30 грудня 2017 року, на що покупець надав свою згоду.

Як вбачається зі змісту розписки, складеної 04 грудня 2014 року ОСОБА_2 , остання отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1000 доларів США в рахунок застави за виконання нею зобов`язань із зняття всіх зареєстрованих осіб у спірній квартирі та надання квитанцій про відсутність заборгованості за комунальні послуги.

На підставі заяви ОСОБА_2 від 16 січня 2018 року про зняття з реєстрації місця проживання осіб за адресою: АДРЕСА_2 Відділом реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради був знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується листом Департаменту реєстрації Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області №4681/0/50-20 від 30 листопада 2020 року, копією заяви ОСОБА_2 від 16 січня 2018 року щодо зняття з реєстрації місця проживання, інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громадяни м. Харкова №11-0 від 16 січня 2018 року та листом Відділу реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради №04-05-20/80-18 від 16 січня 2018 року.

Відповідачем ОСОБА_2 надані до суду квитанції про сплату заборгованості за комунальні послуги, надані за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема за послуги теплопостачання, квартплату, послуги з вивезення побутових відходів та послуги з водопостачання, а також довідку Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» №730 від 25 вересня 2019 року щодо відсутності заборгованості по сплаті послуг з теплопостачання.

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду

Як вбачається зі змісту позовної заяви та розписки ОСОБА_2 від 04 грудня 2017 року, 1000 доларів США останньою від ОСОБА_1 були отримані в рахунок застави за виконання останньою зобов`язань із зняття з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб у спірній квартирі та надання квитанцій про відсутність заборгованості за комунальні послуги. Тобто сторони визначили спосіб забезпечення зобов`язань за договором купівлі-продажу від 04 грудня 2017 року у вигляді застави.

Відносини застави регулюються Параграфом 6 «Застава» Глави 49 Розділу 1 ЦК України та Законом України «Про заставу».

Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Аналогічне визначення застави міститься в Законі України «Про заставу».

Відповідно до вимог статей 1,3 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом . В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу т ощо. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.

За змістам ст. 574 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про заставу» застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Разом з тим, матеріали справи не містять даних щодо укладення сторонами договору застави у передбачений ЦК України спосіб.

Розписка, складена ОСОБА_2 від 04 грудня 2017 року не може вважатися договором застави в розумінні Параграфу 6 «Застава» ЦК України та ст. 12 Закону України «Про заставу», який би породжував певні юридичні наслідки.

Так, договір застави є двостороннім правочином, оскільки після укладення такого договору обидві сторони набувають права та несуть відповідні обов`язки, сторонами за договором є заставодержатель та заставодавець. Закон вимагає його вчинення у письмовій формі (ст. 547 ЦК України, ст. 13 Закону України «Про заставу»).

Вимоги щодо змісту договору застави визначені у ст. 12 Закону України «Про заставу». Відповідно до зазначеної статт і, у договорі застави визначаються суть, розмір та строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa/або посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

Договір про заставу може бути самостійним, тобто відокремленим від договору, за яким виникає забезпечене заставою зобов`язання. Крім того, умови про заставу можуть бути включені до основного договору, що підтверджує похідний характер застави, закріплений у ч. 3 ст. 3 Закону України «Про заставу».

Однак сторонами не дотримані вищевказані норми права при складенні ОСОБА_2 вищевказаної розписки, а тому не можна вважати, що між ними склалися правовідносини застави.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про наявність між сторонами інших правовідносин.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові №917/1739/17 від 04 грудня 2019 року, суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі N 924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі N 761/6144/15-ц).

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з цим i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Такі висновки суду повністю узгоджуються з висновками суду, викладеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові №917/1739/17 від 04 грудня 2019 року та Верховним Судом в постанові № 910/13271/18 від 06 лютого 2020 року.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна в тому числі станом на час розгляду спору.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 3) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 4) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Оскільки положення глави 83 ЦК України (ст. 1212 ЦК України) застосовуються також до вимог про: повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні, суд вважає необхідним, з метою ефективного захисту прав особи, яка звернулася до суду із даним позовом, застосувати до даних правовідносин саме зазначені норми права.

Як встановлено судом вище, сторони не були пов`язані договірними правовідносинами щодо повернення грошових коштів у розмірі 1000 доларів США, які ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 за виконання останньою зобов`язань із зняття всіх зареєстрованих осіб у спірній квартирі та надання квитанцій про відсутність заборгованості за комунальні послуги, що фактично не заперечувалось відповідачем в ході судового розгляду.

Разом з тим, судом встановлено, що фактично сторони перебували у зобов`язальних відносинах. Судом на підставі наданих відповідачем достатніх доказів достовірно встановлено, що саме за заявою ОСОБА_2 від 16 січня 2018 року був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 .

Також відповідачем надані документи на підтвердження сплати нею заборгованості за комунальні послуги, надані за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема за послуги теплопостачання, квартплату, послуги з вивезення побутових відходів та послуги з водопостачання, зокрема квитанції, оригінали яких знаходяться у відповідача, що свідчить про сплату такої заборгованості саме відповідачем. Довідка Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» №730 від 25 вересня 2019 року щодо відсутності заборгованості по сплаті послуг з теплопостачання також надана відповідачем та датована 25 вересня 2019 року, що також підтверджує доводи відповідача щодо сплати нею заборгованості за комунальні послуги.

Натомість позивачем надані дві квитанції банку Мегабанк на суму 238,04 гривні та 178 гривень, зі змісту яких неможливо встановити, що вказані суми були сплачені ОСОБА_1 саме в рахунок погашення заборгованості за надані комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_2 , і які жодним чином не підтверджують погашення позивачем заборгованості за надані комунальні послуги.

Отже, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за договором купівлі-продажу квартири від 04 грудня 2017 року щодо зняття з реєстрації місця проживання адресою: АДРЕСА_2 інших осіб. Також судом встановлено, що саме відповідачем була погашена заборгованість за надані комунальні послуги за вказаною адресою, що жодним чином не спростовано позивачем в ході судового розгляду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом..

Отже, виходячи з наведеного, оскільки позивачем жодним чином не виконані зобов`язання, в забезпечення виконання яких нею в добровільному порядку були надані відповідачу грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, а також враховуючи ту обставину, що відповідачем сплачено в рахунок погашення заборгованості за надані комунальні послуги за вищевказаної адресою приблизно 22000 гривень, що не спростовано позивачем в ході судового розгляду, суд не вбачає підстав для повернення позивачу вказаних коштів і вваджає, що вона на законних підставах володіє зазначеними коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо судових витрат

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, суд залишає судові витрати за позивачем.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання (перебування): АДРЕСА_4 .

Повне рішення складено 11 грудня 2020 року.

Суддя Т.В. Бобко