Справа № 368/462/19
Рішення 2/368/63/20

Іменем України

"09" січня 2020 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Шевченко І.І.

за участю секретаря судового засідання Назаренко А.І.

з участю позивача ОСОБА_1

та відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик цивільну справу в загальному позовному провадженню за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в :

позивач просить суд шлюб між нею, ОСОБА_1 , та відповідачем, ОСОБА_2 , зареєстрований 04 грудня 2013 року, зареєстрований Виконавчим комітетом Буртівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження вчинено запис за № 3 - розірвати, стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. щомісячно, з моменту звернення до суду з даним позовом до досягнення нею повноліття, обґрунтовуючи позов наступним.

04 грудня 2013 року між нею та відповідачем, ОСОБА_2 , було укладено шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Буртівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження вчинено запис за № 3.

За час перебування в шлюбі, мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Окрім того, разом з ними проживала її дитина від попереднього шлюбу - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вона, ОСОБА_1 та відповідач, ОСОБА_2 , прожили у зареєстрованому шлюбі більше шести років, однак вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини ще з 2006 року. За час спільного проживання ними за кошти сімейного бюджету було придбано будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

За час спільного проживання вони не можуть як сім`я проживати разом, виконувати сімейні обов`язки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, постійно сперечалися та принижували один одного. Постійні сварки та скандали неодноразово відбувались в присутності їхньої спільної дитини та дитини від її попереднього шлюбу.

Оскільки, як вона вважає, їхня спільна дитина є ще маленькою і багато речей не розуміє, але в подальшому це може суттєво вплинути на її психіку, погляди на життя, в тому числі на життя в шлюбі та формування її світогляду, особливо, щодо відносин в родині між чоловіком та жінкою, які є основою в будь якої сім`ї. Вона неодноразово звертала увагу на це свого чоловіка, але відповідач повністю ігнорував та ніяк не реагував на її зауваження.

Вона та відповідач неодноразово, протягом останніх років проживання, намагалися говорити один з одним про їхні особисті сімейні проблеми, спокійно вирішувати їх та ніяких результатів це не дало. В сімейних стосунках нічого не змінювалося. Хоча вона прикладала для цього максимально зусиль, їхні відносини переросли у ще більш ворожі.

Під час однієї з останніх сварок вона з чоловіком не спілкувалися. 27 грудня 2018 року, коли її чоловік перебував в стані алкогольного сп`яніння, він почав у грубій формі, при неповнолітніх дітях, змушувати її до статевих зносин, застосовуючи при цьому до неї грубу фізичну силу та після її відмови, почав погрожувати їй фізичною розправою із застосуванням ножа.

Після даного випадку, їхнє подальше спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим. Вважає, що шлюб між ними є лише формальним, оскільки особисті відносини між нею та відповідачем уже тривалий час мають негативний характер, між ними відсутнє нормальне спілкування. Продовжувати такі шлюбні відносини вона не бажає. Вважає також, що надання строку на примирення не виправить стан їхніх шлюбних відносин, оскільки вказані вище обставини продовжуються протягом тривалого часу, а спроби примирення між ними минулому не принесли жодних результатів. Тому, це лише погіршить стан їхніх відносин з відповідачем та продовжить їх перебіг в часі.

Шлюбні відносини фактично припинилися з 31 грудня 2018 року, коли вона разом зі своїми дітьми переїхала проживати до її рідного брата в смт. Ворзель Київської області. Наразі вона з дітьми постійно проживає в будинку брата, офіційно працевлаштована в смт. Ворзель, магазин «Фора» на посаді продавець-консультант. Її молодший син ОСОБА_3 ходить до дитячого садочку в смт. Ворзель, старший син ОСОБА_4 переведений на навчання до Ірпінської загальноосвітньої школи І-Ш ступенів № 5 в сел. Ворзель , вул. Курортна, 37.

В результаті їхніх розмов вона прийшла до висновку, що розлучення це єдиний вихід для них побудувати нове щасливе життя та зберегти нормальне бачення про сім`ю їхньої спільної дитини.

Тому, у відповідності до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Крім того, ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Оскільки укладання шлюбу здійснюється на засадах взаємної любові та поваги, то збереження подружніх відносин неможливо, якщо втрачена їх основа. Тому вказана вище норма закону надає їй право звернутись до суду з відповідним позовом, в якому вимагати розірвання шлюбу.

Підстави, які б перешкоджали звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу передбачених ст. 110 Сімейного кодексу України, зокрема таких як вагітність або ж недосягнення їхньої спільної дитини одного року, - відсутні.

Тому вважає за необхідне, на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України, просити постановити рішення про розірвання шлюбу, оскільки їхнє подальше спільне життя як подружжя є неможливим, а збереження шлюбу суперечить як її інтересам, так неповнолітньої дитини.

Крім того, їхня спільна дитина, що була народжена за час шлюбу, проживає та буде проживати з нею, а питання майна, набутого в період перебування її та відповідача в шлюбі, будуть вирішуватись поки що в позасудовому порядку шляхом спільного порозуміння, взаємних поступок та інтересів кожного з подружжя.

Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є природним обов`язком батьків, зокрема ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Всупереч зазначеним вимогам, відповідач ухиляється від свого обов`язку щодо утримання неповнолітньої дитини.

Між нею та відповідачем на момент пред`явлення цього позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини.

Таким чином, з положення ст. 181 Сімейного кодексу України випливає, що вразі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той з подружжя, з ким вона проживає, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів.

На момент подання цього позову вона не маю достовірних відомостей про розмір заробітної плати чоловіка. Більше того, за останні роки вони спільно з чоловіком утримували домашнє господарство (свині, велику рогату худобу) та чоловік самостійно здійснював її продаж та отримував кошти від їх продажу, що в значній частині становили доходи від неофіційних джерел.

У відповідності до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду аліменти на утримання дитини можуть бути присуджені у твердій грошовій сумі.

Також ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

До обставин, які надають суду право визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, належать, зокрема, випадки, коли платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Крім того, відповідач не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку.

В той час, вона змушена сама утримувати та виховувати їхню спільну малолітню дитину, має неповнолітнього сина, котрий є інвалідом, окрім того вимушена одночасно працювати задля матеріального забезпечення себе та своїх дітей, при тому, що вона отримує заробітну плату лише в розмірі 6500 - 7000 грн., якої недостатньо для належного, необхідного та достатнього забезпечення і утримання як неповнолітніх дітей так і її особисто проживання.

При таких умовах, враховуючи вищевикладене та керуючись положенням ст. 184 СК України, розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , необхідно визначити в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. так як відповідач окрім постійного заробітку, отримує доходи від неофіційних джерел заробітку, з відповідача на її користь необхідно стягнути аліменти саме в твердій грошовій сумі з моменту звернення з цим позовом до суду та до досягнення нашим сином повноліття.

У відповідності до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружуся» від 21 грудня 2007 року, у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягла згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги позивача визнає частково, обґрунтовуючи заперечення наступним. Дійсно, з відповідачкою він проживає в зареєстрованому шлюбу з 04.12.2013 року, де від шлюбу народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У відповідачки був уже син від першого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, всі разом вони проживали в селі Бурти за вищевказаною адресою. Проживали вони спочатку добре, сварок, непорозумінь між ними не було, але останні 2 роки позивачка почала пред`являти до нього безпідставні звинувачення. Він постійно працює, заробітну плату весь час віддавав їй у сім`ю, спиртними напоями не зловживає, але якщо інколи у вихідний день випивав пляшку пива, то позивачка відразу ж влаштовувала йому сварку. Останнім часом позивачка йому пред`являла претензії, що вони не їздять відпочивати на море, але він їй пояснював, коли буде можливість та син стане старшим будуть обов`язково їздити на відпочинок до моря. йому дуже прикро, що позивачка дійшла до такого та зазначила в позовній заяві, що нібито він 27.12.2018 року , будучи в нетверезому стані, домагався її, погрожуючи ножем. Це абсолютна брехня! Він в натурі дуже спокійний чоловік і всі сімейні стосунки з нею у відбувалися лише по згоді, він ніколи щодо неї насильницьких дій не вживав. Ініціатором всіх непорозумінь та сварок була позивачка. З моменту припинення шлюбних стосунків він постійно підтримує з нею та з сином зв`язок. Так, на день народження сина ОСОБА_3 , він купив йому дитячого велосипеда та віддав його їй, коли позивачка приїхала до нього в село. Він постійно і зараз приймає участь у вихованні сина, так 17 квітня 2019 року позивачка привезла йому додому в село малолітнього сина, який був хворий, дуже кашляв і була температура, а саме позивачка поїхала назад в м. Ворзель. Але близько 21 години він з сином поїхали в прийомний покій в Кагарлицьку ЦРЛ і його з ним госпіталізували на стаціонарне лікування в дитяче відділення, де він пролежав з ним на лікуванні з 17 по 22 квітня 2019 року. За цей період позивачка жодного разу до сина в лікарню не приїхала. В травні він купив синові телефон і коли зустрівся з ним в Бучі, куди привезла йому сина позивачка, він його віддав синові. Син ОСОБА_3 дуже його любить, у нього з ним дуже хороші стосунки, а позивачка знаючи це, навпаки забороняє йому з ним бачитися. Оскільки у час наданий на примирення їхня сім`я не примирилася, тому він не заперечує проти розірвання шлюбу. Щодо сплати аліментів він і до звернення позивачкою до суду, надавав матеріальну допомогу позивачці на утримання сина, про що свідчать квитанції, які він надає до відзиву. Але якщо позивачка бажає отримувати аліменти по виконавчому листу він не заперечує. Але оскільки він працює і має постійну заробітну плату, тому просить стягувати з нього аліменти в розмірі 25 % на утримання сина.

Суд, вислухавши сторони та вивчивши письмові докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 СК України).

Згідно положень ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 04 грудня 2013 року уклали шлюб, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Буртівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, про що було зроблено актовий запис під № 3.

Від шлюбу сторони мають одну дитину:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області 25.03.2014 року було зроблено відповідний запис № 50, який проживає з позивачем та перебуває на утриманні позивача.

Подружжя проживає окремо, спільного господарства не ведуть, позивач має бажання розірвати шлюб та відповідач проти цього не заперечує.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Частиною 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору.

Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають.

Сторонам надавав строк для примирення, яким сторони не скористалися.

Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов підлягає задоволенню. Після розірвання шлюбу позивач залишається на прізвищі ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що 04 грудня 2013 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Буртівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, про що було зроблено актовий запис під № 3.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно зі статтею 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років установлено: з 1 січня 2019 р. - 2 027 гривень, з 1 липня 2019 р. - 2 118 гривень, з 1 грудня - 2 218 гривень, а прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень.

Між сторонами існує спір щодо розміру аліментів на утримання дитини.

При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а саме, що він є здоровою, працездатною особою.

Відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб, оскільки працює у СВК А/Ф «Перемога» на посаді слюсара холодильних установок, що підтверджується довідкою про доходи, на обліку в службі зайнятості, як безробітний, не перебуває. Відповідач не позбавлений обов`язку утримувати малолітню дитину.

Що стосується твердження позивача про те, що відповідач ухиляється від надання коштів на утримання дитини, то суд не може взяти до уваги, оскільки як позивач, так і відповідач під час судового розгляду справи повідомили, що відповідач надає позивачу кошти щомісячно, але їх недостатньо для гармонійного розвитку дитини.

Що стосується твердження відповідача щодо того, що аліменти необхідно визначити в розмірі 25 % на утримання сина, то суд не може взяти до уваги дане твердження, оскільки позивач є стягувачем та сама визначає який саме порядок вибрати: тверду грошову суму чи частку.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про необхідність стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей у твердій грошовій сумі.

Але щодо самої суми, то суд вважає, що на утримання сина ОСОБА_3 з відповідача слід визначити аліменти в розмірі 1600,00 грн., тому в іншій частині позивачу суд відмовляє.

Аліменти саме у такому розмірі будуть достатніми для забезпечення мінімальних потреб дитини та не ставитиме у скрутне становище платника аліментів.

При цьому сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України).

Стаття 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до положень ст. 430 ЦПК України суд допускає рішення до негайного виконання в межах суми аліментів за один місяць.

Що стосується судових витрат, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати по справі. Позивачем при подачі позову було проведено оплату в сумі 768 грн. 40 коп., тому вказані витрати необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Разом з тим, згідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 768,40 грн., оскільки позивач при подачі позову про стягнення аліментів була звільнена від сплати судового збору.

На підставі вищевикладеного та керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст.ст. 180, 182, 184, 192 СК України ст.ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

Позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), який був зареєстрований 04.12.2013 року Виконавчим комітетом Буртівської сільською радою Кагарлицького району Київської області, актовий запис № 3 - розірвати.

Позивач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишається на прізвищі ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1600 (одну тисячу шістсот) грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 17 квітня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), на користь держави судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15.01.2020 р.

Суддя І.І. Шевченко