ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 грудня 2020 року

м.Харків

справа № 635/400/17

провадження № 22-ц/818/4858/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Хорошевський О.М.

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.

за участі секретаря Пузікової Ю.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 липня 2020 року, постановлене суддею Шинкарчук Я.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів, інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення грошових коштів у розмірі 322500,00грн., моральної шкоди 100000,00 грн; інфляційних збитків у розмірі 19350,00 грн; 3% річних у сумі 5831,50 грн; витрати на правничу допомогу та судові витрати.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що у травні 2016 року раніше знайомі позивачу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 запропонували придбати реекспортний автомобіль CHEVROLET NIVA сірого кольору номер шасі НОМЕР_1 , 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 за 320000,00 грн. Позивач погодився приїхати і подивитись вказаний автомобіль, а у разі відповідності автомобіля вимогам позивача, останній погодився його придбати. Відповідач призначили позивачу зустріч 10.06.2016 о 15-00 годині біля сервісного центру МВС України в м. Мерефа, який розташований за адресою: вул. Дніпропетровська, 251 в м. Мерефа Харківського району Харківської області. У вказаний час, позивач прибув у відповідне місце разом із ОСОБА_4 . Під приводом здійснення між позивачем та ОСОБА_5 угоди купівлі-продажу вказаного автомобіля, ОСОБА_3 попросила і позивач передав їй копію його паспорту, копію ідентифікаційного номеру та грошові кошти у розмірі 2500 гривень для оплати та здійснення перереєстрації власника транспортного засобу. ОСОБА_3 отримавши гроші в розмірі 2500 гривень, копії паспорту та ідентифікаційного коду на ім`я позивача, зайшла з вказаними документами до адміністрації будівлі сервісного центру МВС України, який розташований за вказаною вище адресою. В цей час ОСОБА_2 почав показувати позивачу відповідний автомобіль. Дійшовши згоди про те, що стан автомобіля позивача задовольняє, ОСОБА_2 запропонував передати йому грошові кошти, на що позивач погодився. Позивач передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 320 тис.грн. для перерахунку. Останній перерахував гроші у присутності позивача та залишив їх в салоні автомобіля CHEVROLET NIVA. Потім позивач повідомив ОСОБА_2 , що той забере гроші лише після закінчення оформлення відповідних документів на автомобіль на ім`я позивача. ОСОБА_2 зробив вигляд, що погодився із позивачем, відволік увагу, а потім без дозволу позивача схопив належні останньому грошові кошти, сів у свій автомобіль і поїхав у невідомому напрямку. Приблизно через 10 хвилин ОСОБА_2 повернувся та повідомив позивача, що грошові кошти він заховав у себе вдома і що угода купівлі-продажу та перереєстрації права власності не вказаний автомобіль CHEVROLET NIVA сірого кольору 2016 року випуску з нього на позивача укладено не буде у зв`язку з тим, що позивач має доплатити ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 27000 гривень, а вже отримані кошти він не поверне. У свою чергу, під час вказаних подій ОСОБА_3 знаходилась в будівлі сервісного центру МВС України, де робила вигляд, що начебто переоформлює автомобіль на ім`я позивача. Однак, коли ОСОБА_2 повернувся, вона також підійшла до них і повідомила позивача, що документи на позивача не переоформила і не буде робити цього, доки позивач не доплатить їм вказану вище суму коштів. Позивач відмовився від запропонованих йому умов, та запропонував відповідачам повернути йому кошти у сумі 322 500 гривень. Проте, відповідачі кинули свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від вказаного автомобіля на землю перед позивачем та покинули місце події, не повернувши позивачу грошові кошти у розмірі 32250 гривень. Залишений відповідачами автомобіль CHEVROLET NIVA сірого кольору номер шасі НОМЕР_1 , 2016 року випуску з ключами від нього та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, так і не був переоформлений на ім`я позивача та не знятий з реєстрації власником ОСОБА_2 . З посиланням на приведене вище позивач вказує, що відповідачі діяли з єдиним умислом та спільно викрали належні позивачу грошові кошти. У зв`язку з цією подією 10.06.2016 позивач звернувся до Харківського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про незаконні дії відповідачів, а саме, за фактом відкритого заволодіння у позивача грошовими коштами у сумі 322 500 гривень. Харківським ВП ГУНП в Харківській області було відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 червня 2016 року за №0002327 за ч.3 ст.190 КК України. Разом з тим, на неодноразові звернення позивача до відповідачів з вимогою повернути грошові кошти, останні категорично відмовлялись це робити без пояснення причин.

Відтак, в силу положень статей 625, 1212, 1214 ЦК України позивач просить суд з відповідачів стягнути солідарно грошові кошти у розмірі 322500 гривень, які відповідачі набули за рахунок позивача без достатньої правової підстави, інфляційні збитки за період з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року (сукупний індекс інфляції 106,0%) (322500х106,0%=19350,00) у розмірі 19350,00 гривень та 3% річних за період з 11 червня 2016 року по 16 січня 2017 року (кількість діб 220) (322500 х 3% :365 х 220 = 5831,50) у розмірі 5831,50 гривень. Крім того, оскільки відповідачі посягнули на належне позивачу на праві власності майно, що завдало останньому моральних страждань, які полягали у переживаннях, сильних душевних стражданнях, зміні звичайного життєвого устрою, погіршення матеріального стану через відсутність коштів та відповідного автомобіля, позивач просить стягнути з них солідарно моральну шкоду, яку оцінив в грошовому вимірі 100000,00 гривень.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 липня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 320 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки у розмірі 19200, 00 (дев`ятнадцять тисяч двісті) гривень та три відсотки річних у розмірі 5771,64 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 3449,71 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову застосовані на підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 26 липня 2017 року шляхом накладення арешту на автомобіль марки та моделі СHEVROLET NIVA, сірого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що діями відповідачів йому заподіяна моральна шкода, яка згідно ст. 23 ЦК України підлягає стягненню та полягає у порушенні права власності.

Зазначає, що суд невірно розрахував інфляційні збитки та 3 відсотка річних, оскільки розрахунок здійснений не з моменту звернення до моменту постановлення судового рішення, а за рік.

Також звертає увагу суду на необхідність солідарного стягнення з двох відповідачів, оскільки ч. 1 ст. 1190 ЦК це передбачено. Також звертає увагу на положення ст.543 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем ОСОБА_3 неодноразово завірено суд, що грошові кошти ОСОБА_1 у сумі 320000,00 грн утримуються нею, а положеннями статті 1212 ЦК України передбачено альтернативу або набуття, або збереження майна без достатньої правової підстави, суд дійшов переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, зокрема, в частині стягнення грошової суми у розмірі 320 000,00 гривень, інфляційних втрат та трьох відсотків річних саме з ОСОБА_3 , якою збережено грошові кошти ОСОБА_1 . Позовні вимоги щодо стягнення із відповідачів моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки будь-яких доказів заподіяння діями відповідачів моральної шкоди позивачу не надано та в судових засіданнях не отримано. Крім того, відсутні і підстави для відшкодування правничої оскільки не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачем було понесено витрати на професійну правничу допомогу, як то Акт виконаних робіт, квитанції про оплату послуг тощо.

Судова колегія частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 10 червня 2016 року ОСОБА_1 приїхав до м. Мерефа Харківського району Харківської області неподалік сервісного центру МВС України в м. Мерефа, який розташований за адресою: вул. Дніпропетровська, 251 в м. Мерефа Харківського району Харківської області, на зустріч з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з приводу купівлі-продажу автомобіля CHEVROLET NIVA сірого кольору номер шасі НОМЕР_1 , 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_2 .

Не дійшовши згоди щодо ціни автомобіля, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишили ключі, свідоцтво на реєстрацію транспортного засобу та сам автомобіль CHEVROLET NIVA біля сервісного центру МВС України в м.Мерефа, без попередньої перереєстрації вказаного транспортного засобу на ОСОБА_1 , а підготовлені завчасно останнім грошові кошти у розмірі 320 000,00 гривень залишили у себе та повертати відмовились.

У зв`язку з вчиненими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діями, ОСОБА_1 звернувся до Харківського ПВ ГНУП в Харківській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення відомості за яким внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002327 від 11.06.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Згідно постанови старшого слідчого Харківського ВП ГУНП в Харківській області Гребенюк І.С. від 30.05.2017 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002327 від 11.06.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

На момент вирішення спору судом, позивачу грошові кошти не було повернені.

Неодноразово в судових засідання, та зокрема 22 травня 2019 року, ОСОБА_3 особисто повідомила суду про те, що нею отримано від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 320 000,00 гривень, які перебувать у неї. Разом з тим, отримання від ОСОБА_1 грошей у сумі 2500,00 гривень, нею неодноразово заперечувалось.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом віддала.

Статтею 1215 ЦК України передбачені випадки, коли майно не повертається (аліменти та грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата про фізичною або юридичною особою добровільно, але одночасно регламентує два вийнятки з цього правила: відсутність рахункової помилки з її боку та недобросовісності набувача.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (статті 1213 Цивільного кодексу України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли він дізнався або міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави (стаття 1214 Цивільного кодексу України) висновки від 05 березня 2020 року Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 910/9665/17 ЄДРСРУ № 88149746).

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

По даній справі встановлено, що позивач, бажаючи придбати автомобіль передав грошові кошти за нього, а ОСОБА_3 не здійснила всіх реєстраційних дій шодо передачі у власність позивача вказаного автомобіля. Крім того позивач неодноразово наголошував, що саме ОСОБА_3 начебто ходила в будівлю МВС для переоформлення транспортного засобу.

Будь-яких даних чи доказів щодо недобросовісності дій ОСОБА_2 а ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції не надано.

Також, судова колегія звертає увагу, що позивачем не надано належних та допустимих доказів передачі грошових коштів у сумі 320000,00 грн саме ОСОБА_2 .

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем було також передано 2500,00 грн ОСОБА_3 для переоформлення права власності на транспортний засіб судовою колегією не приймаються до уваги, оскільки позивачем не доведено вказані обставини належними та допустимими доказами. Крім того, відповідачка ОСОБА_3 заперечували про отримання вказаних коштів.

Доводи апеляційної скарги про необхідність солідарного стягнення з відповідачів безпідставно набутих коштів на підставі ст. ст. 1190 ЦК та 543 ЦК України судова колегія відхиляє оскільки між сторонами виникли позадоговірні правовідносини (кондиційні), і доказі передачі або набуття грошових коштів саме двом відповідачам суду не надано. Однак враховуючи, що ОСОБА_3 повідомила та підтвердила в судовому засіданні що саме вона утримує у себе грошові кошти у сумі 320000,00 грн то судом першої інстанції правомірно стягнуто з неї безпідставно збережені кошти.

Щодо стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних судова колегія зазначає наступне.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що він просить стягнути в порядку ст. 625 ЦК України інфляційні збитків у розмірі 19350,00 грн та 3% річних у сумі 5831,50 грн. Уточненої позовної заяви або додаткових розрахунків із зазначених питань ОСОБА_1 не надавав.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема, у випадку відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав.

Суд першої інстанції беручи до уваги вимоги позовної заяви в межах позовних вимог розрахував та стягнув суму інфляційних збитків та 3% річних, тому судова колегія не вбачає підстав для перерахунку інфляційних витрат та річних відсотків. До того ж позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про стягнення цих нарахувань за наступний період.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність стягнення моральної шкоди яка полягала в неотримання позивачем права власності на транспортний засіб судова колегія зазначає наступне.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив судам, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Колегія суддів вважає, що діями ОСОБА_3 було спричинено позивачу моральну шкоду, яка полягала в неотримання останнім права власності на автомобіль, а також через тривале неповернення грошових коштів переданих за автомобіль, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, і стягненню на користь позивача у розмірі 5000,00 грн. Вимоги про стягнення 100000,00 грн не обґрунтовані належними та допустимим доказами.

За таких обставин апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про зміну рішення суду першої інстанції відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України в частині стягнення моральної шкоди, стягнувши її у з відповідачки на користь позивача з урахуванням обставин справи та вимушених змін у житті позивача, що відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості, а також в частині стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, слід відмови у задоволенні позовних вимог. в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Судові витрати підлягають перерозподілу згідно ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області 29 липня 2020 року змінити, скасувавши в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 5000 (пять тисяч гривень),00 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 4700,66 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.М.Хорошевський

Судді: І.В.Бурлака

В.Б.Яцина

Повний текст постанови складено 09.12.2020