Справа № 201/7670/20
Провадження № 2/201/2867/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

17 листопада 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Мілової Д.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округа м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича, Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом зняття арешту нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

11.08.2020р. ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до Приватного виконавця виконавчого округа м. Києва Телявського А.М., Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом зняття арешту нерухомого майна (а.с. 1-2).

Ухвалою судді від 13.08.2020р. позовну заяву залишено без руху (а.с. 19).

Ухвалою судді від 31.08.2020р. відкрито провадження по справі та відповідно до положень ч. 6 ст. 19, ч. 3 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 34).

30.09.2020р. за клопотанням представника позивача адвоката Васюти К.С. в якості співвідповідача залучено до участі у справі ОСОБА_2 (а.с. 53, 54).

30.09.2020р. представник позивача надала до суду уточнену позовну заяву, в якій просила скасувати арешти, накладені на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 накладені на підставі виконавчих проваджень № 58436925 дата відкриття: 21.02.2019р., № 59787872 дата відкриття: 13.08.2019р., № 60844991 дата відкриття: 10.12.2019р.

В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що 21.08.2012р. ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі - продажу, зареєстрованим в реєстрі № 4785 приватним нотаріусом Рудкевичем Є.В., продав ОСОБА_1 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

5/6 частини квартири належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

А тому позивачка є єдиним власником нерухомого майна, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням державного реєстратор від 05.08.2020р. відмовлено у державній реєстрації прав у зв`язку із накладеним арештом на все майно і повідомлено, що відносно ОСОБА_2 відкрито три виконавчих проваджень та накладено арешт на всю квартиру позивачки.

З державного реєстру боржників позивачка дізналася, що на квартиру АДРЕСА_1 накладені арешти на підставі виконавчих проваджень № 58436925 дата відкриття: 21.02.2019р., № 59787872 дата відкриття: 13.08.2019р., № 60844991 дата відкриття: 10.12.2019р.

Позивачка 1/6 частину квартири придбала 21.08.2012р., а арешти на майно накладено у 2019 році, тобто після оформлення договору купівлі-продажу нерухомості, що свідчить про те, що арешти накладені не на майно ОСОБА_2 , а на нерухоме майно ОСОБА_1 .

Приватний виконавець виконавчого округа м. Києва Телявський А.М. надав до суду відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що у виконавчому провадженні № 58436925 він вчиняв виконавчі дії правомірно та законно, діяв у межах своїх повноважень та у спосіб передбачений Законом України «Про виконавче провадження», постанова про арешт майна боржника від 21.02.2019р. винесена ним керуючись нормами чинного законодавства України з метою забезпечення реального виконання вимог виконавчого документу (а.с. 36-39).

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, про що в матеріалах справи наявні відповідні докази (а.с. 56, 74, 76, 77, 81).

Головний державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кидонь Є.В. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 79).

Інші учасники справи про причини неявки суд не сповістили.

З огляду на строки розгляду справи, належне повідомлення сторін та відсутність клопотань про перенесення судового засідання на іншу дату, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін (їх представників), за наявними в матеріалах справи доказами.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що 5/6 частини квартири належить на праві приватної власності ОСОБА_1 з 27.07.2009р., що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.10.2020р. (а.с. 58-60).

21.08.2012р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі продажу 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рудкевичем Є.В. в реєстрі за № 4785 (а.с. 5-7).

Враховуючи, що 5/6 частини квартири належало на праві власності позивачці та 21.08.2012р. нею придбано у ОСОБА_2 1/6 частину, то ОСОБА_1 стала єдиним власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням державного реєстратора від 05.08.2020р. позивачці відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень №53459810 у зв`язку із наявністю арешта на все майно (а.с. 3).

Як встановлено судом, на квартиру АДРЕСА_1 накладені арешти на підставі виконавчих проваджень № 58436925 дата відкриття: 21.02.2019р., № 59787872 дата відкриття: 13.08.2019р., № 60844991 дата відкриття: 10.12.2019р. (а.с. 3, 4).

Оскільки позивачка 1/6 частину квартири придбала 21.08.2012р., а арешт накладено у 2019 році, тобто після укладення договору купівлі-продажу нерухомості, то фактично арешт накладений не на майно ОСОБА_2 , а не на майно ОСОБА_1 .

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 319 ЦК України визначає що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

За приписами ч.ч. 1, 2, ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ (що діяв на час винесення постанови про арешт майна позивача) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення; арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Разом з тим за вимогами ч. 2 ст. 50 даного Закону у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець повинен був зазначити про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 чинного на сьогодні Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VШ, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту (правовий висновок Верховного Суду України від 15.03.2013р. у справі № 6-26цс13).

З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяження у вигляді заборони позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Проаналізувавши обставини справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, так як позивачка позбавлена змоги реалізувати своє законне право на вільне володіння та розпорядження власністю, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивачки підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна.

Вирішуючи вимоги позивачки, заявлені до приватного виконавця виконавчого округа м. Києва ОСОБА_3 та Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві міжрегіонального управління Міністерства юстиції не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 24 Постанови N 4 від 07.02.2014р. "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно, зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Пунктами 2, 5 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016р. "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року N 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. У випадку безоплатної передачі майна юридичній особі ця особа також є відповідачем у справі. У спорах про зняття арешту з майна, яке є предметом застави (іпотеки) або придбано за рахунок кредиту, який не погашено, в якості третіх осіб у встановленому законом порядку залучаються заставодержатель (іпотекодержатель) або кредитор.

Отже, приватний виконавець виконавчого округа м. Києва Телявський А.М. та Дніпровський районний ВДВС у місті Києві міжрегіонального управління Міністерства юстиції є неналежними відповідачами у даній справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

За викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округа м. Києва Телявського А.М., Дніпровського районного ВДВС у місті Києві міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

З урахуванням положень п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь позивачки слід стягнути суму сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263 - 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округа м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича, Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом зняття арешту нерухомого майна задовольнити частково.

Скасувати арешти, накладені на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 накладені на підставі виконавчих проваджень № 58436925 дата відкриття: 21.02.2019р., № 59787872 дата відкриття: 13.08.2019р., № 60844991 дата відкриття: 10.12.2019р.

В задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 27 листопада 2020 року.

Суддя О.С. Наумова