ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2296/20 Справа № 191/2768/18 Суддя у 1-й інстанції - Кухар Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, виселення та позбавлення права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, виселення та позбавлення права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_1 посвідченого державним нотаріусом Першої Синельниківської державної нотаріальної контори Лівійським О.С. 12 жовтня 2007 року, він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Його донька ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 . Від шлюбних відносин у них народилась донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим він дозволив відповідачу ОСОБА_1 вселитися до його будинку та зареєструвати своє місце проживання.

На даний час шлюбні відносини його доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 припинені в зв`язку з тим, що його поведінка є неналежною, він не сплачує комунальні послуги, постійно вчиняє сварки, бійки, зловживає спиртними напоями. Часто, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, відповідач зачиняється зсередини належному йому житлового будинку, внаслідок чого ОСОБА_3 не може в нього потрапити. Виселитись з належного позивачу житлового будинку відповідач категорично відмовляється.

Своїми діями відповідач перешкоджає йому, як власнику житлового будинку користуватися в повній мірі своєю особистою власністю. Проживання з відповідачем у одному будинку є неможливим та нестерпним, тому він змушений звернутись з даним позовом до суду.

Враховуючи вищевикладені обставини просить суд, усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування вказаним домоволодінням; виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 будинку АДРЕСА_1 , який належить - ОСОБА_2 (а.с.2-5).

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, виселення та позбавлення права користування житловим приміщенням- задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування вказаним домоволодінням.

Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з будинку АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо судового збору (а.с.66-68).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсності, оскільки член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Це є єдиною підставою для позбавлення права користування житловим приміщенням, однак відповідач постійно проживає у спірному житловому будинку.

Крім того, судом першої інстанції зроблені хибні висновки що відповідачем вчиняється домашнє насильство відносно ОСОБА_3 (а.с.66-68).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_1 посвідченого державним нотаріусом Першої Синельниківської державної нотаріальної контори Лівійським О.С. 12 жовтня 2007 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 24.11.2007 року власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 ( а.с.6 -7).

Відповідно до копії домової книги для прописки громадян, ОСОБА_1 зареєстрований у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 (а.с.8-11).

Судом досліджено копії письмових документів: постанова судді Синельниківського міськрайонного суду про визнання винним ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення; висновок по розгляду матеріалів ЄО № 521 від 11.12.2015 року; висновок по розгляду матеріалів ЖЄО № 7246 від 14.09.2017 року; висновок по розгляду матеріалів ЖЄО № 7264 від 15.09.2017 року; протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.178 КУпАП відносно ОСОБА_1 та встановлено, що відносно ОСОБА_1 у відділ поліції неодноразово надходили повідомлення про вчинення останнім сварок та погроз фізичною розправою по відношенню до своєї колишньої дружини ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , а також притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення ним насильства в сім`ї ( а.с. 12,13,14,15, 16,17, ).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сумісне проживання позивача з донькою та онуком разом з відповідачем в одному будинку неможливе, оскільки відповідач порушує право позивача на спокійне життя, завдає йому моральних страждань і його поведінка буде порушувати моральні засади суспільства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 383 ч. 1 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 156 ч. ч. 1 та 3 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до вимог ст. 116 ч. 1 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Посилання апелянта, що суд першої інстанції не з`ясував обставину чи дійсно відповідачем вчинялись всі ті правопорушення про які стверджує позивач є безпідставними та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгодою відповідача із висновками суду по їх оцінці. Дані правопорушення підтверджуються доказами, що містяться в матеріалах справи.

Матеріали справи містять докази про вчинення відповідачем правопорушень за вчинення ним насильства в сім`ї.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: