КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/4073/16-ц Головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
Провадження № 22-ц/824/141/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Гуляйпільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Рощупкіної Анни Сергіївни щодо прийняття постанов про відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору, стягувач - ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Гуляйпільського РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області Рощупкіної А.С., в якій просила визнати неправомірними дії цього державного виконавця щодо прийняття постанови від 20 лютого 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 58434161 та постанови від 20 лютого 2019 року про стягнення з неї виконавчого збору в розмірі 8 346,00 грн, а також скасувати зазначені постанови.

В обґрунтування скарги зазначила, що у державного виконавця були відсутні підстави для примусового виконання рішення суду про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та встановлення способу участі батька у вихованні дітей, оскільки ОСОБА_3 відповідну заяву про примусове виконання рішення суду не подавав, а направив лише звернення, яке мало бути розглянуто відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян». Вона не перешкоджала стягувачу у спілкуванні та вихованні спільних дітей у способи, встановлені рішенням суду, стягувач сам не приїздить до дітей у визначені дні. Заявник вважає, що виданий судом виконавчий лист не відповідав вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у ньому не зазначено її індивідуальний ідентифікаційний номер та правильне прізвище « ОСОБА_1» , а тому виконавчий документ мав бути повернутий стягувачу. Крім того, одночасно з неправомірною постановою про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, однак ним не було вчинено жодних заходів примусового характеру на виконання рішення, виконавче провадження не закінчене, відтак стягнення виконавчого збору є передчасним.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, заявник звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення її скарги.

Як на підставу своїх вимог зазначила, що суд першої інстанції лише продублював в оскаржуваній ухвалі положення Закону України «Про виконавче провадження» та не надав належної оцінки її доводам про те, що державний виконавець, приймаючи постанови від 20 лютого 2019 року, діяла неправомірно.

У відзиві на апеляційну скаргу старший державний виконавець Рощупкіна А.С. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити,посилаючись законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Проте даний відзив не може бути прийнятий до уваги колегії суддів, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, а саме до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншим учасникам справи.

Відзив стягувача на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року, за заявою ОСОБА_3 8 грудня 2017 року було видано виконавчий лист № 752/4073/16-ц у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи:Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки і піклування Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та встановлення способу участі батька у вихованні дітей, яким зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

20 лютого 2019 року до Гуляйпільського РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області надійшло звернення ОСОБА_3 від 11 лютого 2019 року, в якому останній просив прийняти до виконання указаний виконавчий лист, оскільки ОСОБА_1 (після одруження змінила прізвище на « ОСОБА_1 »), яка за даними, наданими під час судового розгляду проживає по АДРЕСА_1 , рішення суду не виконує та чинить перешкоди у його виконанні.

На підставі зазначеного звернення постановою старшого державного виконавця Гуляйпільського РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області Рощупкіної А.С. від 20 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження № 58434161.

Іншою постановою цього державного виконавця від 20 лютого 2019 року з боржника ОСОБА_1 на користь відділу стягнуто виконавчий збір в розмірі 8 346,00 грн.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що приймаючи постанови про відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору старший державний виконавець Рощупкіна А.С. діяла у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» і підстави для задоволення скарги відсутні, оскільки її обґрунтування не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду.

Так, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За статтею 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, зокрема на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII).

Частиною першою статті 4 Закону № 1404-VIII встановлено, що у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

При цьому частиною четвертою статті 4 Закону № 1404-VIII передбачено випадки, за яких виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, зокрема якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону чи якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю (пункти 6 і 10).

Примусове виконання рішень у даних категоріях справ покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) (частина перша, друга статті 5 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій (частини перша, третя статті 24 Закону № 1404-VIII).

Як встановлено положеннями статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

За рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Відповідно до пунктів 5-11 розділу IХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 2 квітня 2012 року № 512/5, якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною.

Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною.

Якщо сторона виконавчого провадження не з`явилася у визначений у виклиці час до державного виконавця та письмово не повідомила державного виконавця про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною, державний виконавець визначає час та (або) місце такого побачення без врахування позиції відповідної сторони виконавчого провадження.

При виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування.

За наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 641 Закону.

При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.

У разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, що підписується сторонами виконавчого провадження, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону.

Якщо після закінчення виконавчого провадження з виконання рішення про встановлення побачення з дитиною з підстави, передбаченої пунктом 9 статті 39 Закону, до державного виконавця надійшла заява про відновлення виконавчого провадження у зв`язку із перешкоджанням боржником побаченню стягувача з дитиною, державний виконавець виносить постанову про відновлення виконавчого провадження.

Постанова про відновлення виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадженням та до суду, який видав виконавчий документ.

Після пред`явлення виконавчого документа до виконання державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені статтею 64-1 Закону.

Із матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № 58434161 з виконання виконавчого листа № 752/4073/16-ц, виданого 8 грудня 2017 року Голосіївським районним судом м. Києва, було відкрито старшим державним виконавцем Гуляйпільського РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області Рощупкіною А.С. за письмовою заявою стягувача, в якій останній просив прийняти до виконання указаний виконавчий лист, оскільки боржник, яка ймовірно після одруження змінила прізвище на « ОСОБА_1 » та постійно проживає по АДРЕСА_1 , рішення суду не виконує та чинить перешкоди у побаченні з дітьми згідно рішення суду.

Постанова про відкриття виконавчого провадження від 20 лютого 2019 року за своєю формою і змістом відповідає вимогам закону та містить усі необхідні реквізити.

Посилання боржника на те, що стягувач звернувся до виконавчої служби саме зі зверненням, а не з відповідною заявою, що є підставою для розгляду такого звернення в порядку положень Закону України «Про звернення громадян», суті наведеного вище не змінює, а тому судом першої інстанції з обґрунтованою критичністю розцінено це як один із способів захисту заявником своїх інтересів. При цьому за змістом звернення стягувача, він просив прийняти до виконання виконавчий лист, зазначив відомості, що ідентифікують особу боржника та можуть сприяти примусовому виконанню рішення суду, зокрема її місце проживання, зміну прізвища, просив стягнути з неї виконавчий збір тощо.

Доводи скарги про відсутність у стягувача доказів щодо невиконання боржником рішення суду у добровільному порядку не мають значення для даної справи, адже указана обставина вирішується під час здійснення виконавчого провадження, а не при вирішенні питання про його відкриття, при тому, що пред`явлення виконавчого листа до виконання є безумовним правом стягувача.

Відсутність у виконавчому документі реєстраційного номера облікової картки платника податків боржника також не є підставою для повернення виконавчого документа, оскільки такий номер було зазначено стягувачем у відповідній заяві, а згідно пункту 3 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Тобто, у разі не зазначення індивідуального ідентифікаційного номера (реєстраційного номера облікової картки платника податків) у рішенні суду (виконавчому листі) державний виконавець може самостійно звернутися до відповідного державного органу державної податкової служби із запитом про витребування довідки про індивідуальний ідентифікаційний номер (реєстраційний номер облікової картки платника податків) боржника.

Таким чином відсутність у виконавчому документі ідентифікаційного коду боржника не є підставою для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання.

Теж саме стосується зміни прізвища боржника з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », адже зі зміною прізвища внаслідок укладення шлюбу після ухвалення рішення по суті спору заміна боржника не відбувається.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, перевіряючи законність дій старшого державного виконавця Гуляйпільського РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області Рощупкіної А.С., пов`язаних з початком примусового виконання рішення суду, належним чином перевірив відповідність її дій положенням Закону № 1404-VIII, у зв`язку з чим правильно вказав на відсутність правових підстав для скасування оскаржуваної постанови від 20 лютого 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 58434161.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам скарги на дії державного виконавця, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні скарги на дії державного виконавця щодо ухвалення постанови про стягнення виконавчого збору з огляду на наступне.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Гуляйпільського РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області Рощупкіної А.С., в якій просила визнати неправомірними дії цього державного виконавця у тому числі щодо прийняття постанови від 20 лютого 2019 року про стягнення з неї виконавчого збору в розмірі 8 346,00 грн, а також скасувати зазначену постанову.

Відповідно до частин першої та третьої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою, а саме частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження №14-639цс18), від 3 та 10 квітня 2019 року у справах № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18) та № 766/740/17-ц (провадження № 14-664цс18).

З огляду на викладене, спір з приводу правомірності дій державного виконавця при прийнятті постанов про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість розгляду скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору по суті, оскільки вона підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, ухвала суду в частині відмови у задоволенні скарги на дії державного виконавця щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255, частин першої, другої статті 377 ЦПК України.

Разом з тим, відповідно до положень частини першої статті 256 ЦПК України, колегія суддів роз`яснює заявнику, що розгляд даної категорії справ віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

У відповідності до вимог статей 382, 452 ЦПК України підстав для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає, оскільки у задоволенні скарги щодо оскарження постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження відмовлено, а в частині постанови про стягнення виконавчого збору провадження підлягає закриттю.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Гуляйпільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Рощупкіної Анни Сергіївни щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що вона має право в порядку, визначеному статтею 287 КАС України, звернутися із позовною заявою до адміністративного суду, якщо вважає, що діями державного виконавця порушено її права, свободи чи інтереси.

В іншій частині ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній