КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року місто Київ.

Справа 757/12787/20-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9429/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Олійника В.І., Кулікової С.В.

секретар судового засідання Миронюк І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ліліцького Романа Володимировича на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 22 квітня 2020 року (ухвалене в складі судді Ільєвої Т.Г., повний текст складено 22.04.2020 року )

у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ліліцького Романа Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа у виконавчому провадженні з примусового виконання судового рішення у справі № 522/799/16-ц,-

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ліліцького Романа Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа у виконавчому провадженні з примусового виконання судового рішення у справі № 522/799/16-ц.

В обґрунтування подання виконавець зазначає, що в його провадженні перебуває виконавче провадження № 61445724 з виконання виконавчого листа № 522/799/16-ц виданого 13.02.2020 Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (, м. Київ, вул. Володимирська, 46) заборгованості за Договором про відкриття кредитної лінії №14-В/11/44/ЮО від 15.07.2011 та на підставі Договору поруки від 15.07.2011 у розмірі 5000000 (п`ять мільйонів) доларів США, що становить частину заборгованості за кредитною лінією.

Рішення суду боржником в добровільному порядку не виконується, вимоги виконавця боржник ігнорує з метою ухилення від виконання рішень суду.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 квітня 2020 року подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ліліцького Романа Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа у виконавчому провадженні з примусового виконання судового рішення у справі 522/799/16-ц залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою, ПВВО м. Києва Лілицький Р.В. , 07 травня 2020 року звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, та постановити нову якою задовольнити подання Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ліліцького Р.В.

Вказує, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, зокрема шляхом оскарження судового рішення в апеляційному та касаційному порядках, а також шляхом подання до суду касаційної інстанції клопотань про зупинення виконання судового рішення. Крім того, матеріали виконавчого провадження № 61445724 не містять жодних належних доказів того, що боржник ОСОБА_1 вчиняв будь-які дії щодо виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями, відсутні також докази наявності об`єктивних причин, що унеможливлюють виконання боржником рішення суду повністю або частково, або наявності непереборної сили, що унеможливлює виконання судового рішення.

Не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виконавцем не доведено отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, адже згідно довідки АТ «УКРПОШТА» рекомендоване поштове відправлення №489 (постанова про відкриття виконавчого провадження) вручена боржнику 04.04.2020 року.

Зазначає, що Автоматизована система виконавчого провадження надає можливість виконавцю в електронному вигляді зробити запит до прикордонної служби щодо перетину боржником державного кордону України тільки за період з дня відкриття виконавчого провадження по день відповідного запиту, однак станом на день подання цієї апеляційної скарги відповідь не отримано. Згідно відкритих джерел (Засоби масової інформації) у Відні родина боржника має житлову нерухомість та бізнес. Таким чином, існує велика ймовірність того, що боржник ОСОБА_1 має можливість ухилитися від виконання судового рішення шляхом залишення території України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано строк учасникам справи для подачі ними відзиву на апеляційну скаргу.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції приватний виконавець Ліліцький Р.В.та представник банку скаргу підтримали.

Інші учасники справи до суду не з`явились. Про розгляд справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи та їх представників, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів ( посадових осіб ), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Судом встановлено, що Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2018 у справі № 522/799/16-ц, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14.01.2020, позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» до ОСОБА_1 , за участі третьої особи Приватне акціонерне товариство «Футбольний клуб «Чорноморець», та ін., про стягнення частини заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії на підставі договору поруки задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" заборгованість за Договором про відкриття кредитної лінії №14-В/11/44/ЮО від 15.07.2011 та на підставі Договору поруки від 15.07.2011 у розмірі 5000000 (пять мільйонів) доларів США, що становить частину заборгованості за кредитною лінією. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» суму сплачено судового збору у розмірі 1762830 (один мільйон сімсот шістдесят дві тисячі вісімсот тридцять) гривень.

13.02.2020 Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 522/799/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (, м. Київ, вул. Володимирська, 46) заборгованість за Договором про відкриття кредитної лінії №14-В/11/44/ЮО від 15.07.2011 та на підставі Договору поруки від 15.07.2011 у розмірі 5000000 (п`ять мільйонів) доларів США, що становить частину заборгованості за кредитною лінією.

03.03.2020 АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СБЕРБАНК» (найменування Банку змінено із ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВО «СБЕРБАНК» на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СБЕРБАНК» згідно із рішенням єдиного акціонера ПАТ «СБЕРБАНК» від 10.04.2018 № 1) звернулось до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ліліцького Р.В. із заявою про відкриття виконавчого провадження.

Постановою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ліліцького Р.В. від 03.03.2020 № 61445724 відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 522/799/16-ц, виданого 13.02.2020 Приморським районним судом м. Одеси.

Постанову про відкриття виконавчого провадження виконавцем надіслано 04.03.2020 рекомендованим поштовим відправленням за адресою, зазначеною у виконавчому документі, що підтверджується копією чеку АТ «УКРПОШТА» від 04.03.2020.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С.О. від 11.03.2020 у справі № 522/799/16-ц, провадження № 61-2887ск20 відкрите касаційне провадження у справі, витребувано справу із суду першої інстанції, у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2018, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14.01.2020, відмовлено.

За змістом статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Так, в пункті 5 статті 6 вищевказаного Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів

Згідно із пунктом 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Таким чином, ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 81 ЦПК України).

Отже, за змістом вищенаведених правових норм, обов`язковою обставиною, яка підлягає встановленню судом першої інстанції, є факт умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань та доведення цього факту виконавцем в порядку, встановленому статтею 81 ЦПК України.

Перевіривши надані приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ліліцьким Р.В. докази, колегія суддів вважає, що в розпорядження суду першої інстанції не було надано достатніх доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, оскільки на момент звернення з поданням факт такого ухилення боржника повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського суду з прав людини від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського суду з прав людини за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення Європейського суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення за справою «Фельдеш и Фельдешне Хайлік проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. рішення Європейського суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами рішення Європейського суду від 23 червня 1981 року за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, № 43, § 60)...».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.

Звертаючись до суду з даним поданням, державний виконавець посилався на ті підстави, що боржником не вчиняються дії для виконання виконавчого документа, що трактується не інакше, як ухилення від погашення існуючої заборгованості та переховування майна, на яке передбачено звернення стягнення.

З матеріалів справи вбачається, що приватним виконавцем вказано лише про обов`язок боржника сплатити суму заборгованості, однак не визначено в чому саме полягає ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань виконавчим документом.

При цьому долучені до подання письмові матеріали факту умисного ухилення ОСОБА_1 від погашення кредитної заборгованості не підтверджують, зокрема приватним виконавцем долучено засвідчені копії виконавчого листа, постанов та інших матеріалів виконавчого провадження, натомість не надано будь-яких доказів про те, що боржник в будь-який спосіб, уникав виклику чи не виконував вимоги виконавця, приховував майно, змінив місце проживання чи роботи з метою ухилення від сплати коштів.

Доводи виконавця про те, що відповідно до засобів масової інформації у Відні родина боржника має житлову нерухомість та бізнес, що дає підстави зробити висновок про можливість ухилення від відповідальності шляхом виїзду за межі України, колегія суддів не приймає, оскільки ці обставини не були зазначені як підстави для задоволення подання, а крім того є лише недоведеним припущенням.

Колегія апеляційного суду зазначає, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з огляду на викладене, значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною шостою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», як то утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Судовим розглядом не встановлено, що ОСОБА_1 вчинюються дії направленні на ухилення від виконання судового рішення, а з урахуванням того, що у поданні приватного виконавця не зазначено конкретного правового обґрунтування з посиланням на відповідні докази, які б свідчили про те, що боржник має намір виїхати за межі України з метою уникнення від сплати заборгованості і яким саме чином виконавець з`ясовував дане питання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні подання.

Доводи апеляційної скарги, що боржником 04.04.2020 року отримано постанову про відкриття виконавчого провадження, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що з поданням виконавець звернувся 20 березня 2020 року, відповідно не маючи доказів, що боржник отримав постанову виконавця про відкриття провадження та умисно ухиляється від виконання рішення суду.

Апеляційний суд також враховує, що з часу відкриття виконавчого провадження до звернення виконавця з поданням минуло лише два тижні, відповідно відсутні достатньо обґрунтовані підстави вважати, що боржник умисно ухиляється від виконання свого обов`язку, та вчиняє дії з метою перешкоджання виконанню судового рішення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстави для її скасування відсутні.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ліліцького Романа Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 22 квітня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: