Справа № 148/939/18
Провадження №2/148/336/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 липня 2020 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Мрочко Т.О.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тульчині за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_3 про визнання спадкового майна спільною сумісною власністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_3 про визнання спадкового майна спільною сумісною власністю, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_8 . З чоловіком вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.12.2004, а до цього часу з 1998 року вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Після смерті ОСОБА_8 вона та його діти від першого шлюбу, відповідачі у справі, є спадкоємцями спадкового майна останнього. Спадщину вони прийняли. При зверненні до нотаріуса відповідачі вимагають поділу спадщини згідно ст.1278 ЦК України в рівних частках, в тому числі майна, яке є їхньою спільною сумісною власністю із чоловіком, але правовстановлюючі документи оформлені на чоловіка.

Вони з відповідачами не можуть дійти згоди щодо поділу частини спадкового майна, а саме, квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та гаража, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

08.10.1998 ОСОБА_8 розірвав шлюб із ОСОБА_9 . З того часу вони з ним проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, ніяких письмових договорів при придбанні майна вони з ним не укладали.

В 2001 вони з ОСОБА_8 придбали вищевказану квартиру та гараж. При придбанні даного майна власником у правовстановлюючих документах був записаний ОСОБА_8 . Згодом вони за спільні кошти проводили там ремонт.

Відповідно до ч.3-4 ст.368, ч.2 ст.372 ЦК України та ч.1 ст.74 СК України їй як співвласнику спільної сумісної власності належить 1/2 частка вищевказаного нерухомого майна і поділу між нею та відповідачами підлягає лише інша 1/2 частина даного майна в порядку ст.1278 ЦК України.

Оскільки вона не може дійти згоди з відповідачами щодо поділу частини спадкового майна, так останні вимагають поділу в рівних частках, вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Просить визнати за нею право спільної сумісної власності на спадкове майно після смерті її чоловіка ОСОБА_10 , а саме, на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати в сумі 796,52 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві і просять позов задовольнити. Також представник позивача вказав, що факт проживання позивача із чоловіком до реєстрації шлюбу однією сім`єю судом не встановлювався. Спірне майно придбано до шлюбу, а в період шлюбу відбувалось поліпшення даного майна.

Відповідачі та їх представник позовні вимоги не визнали, просять відмовити в задоволенні позову. Також представник відповідачів вказав, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження її позовних вимог. КпШС України не визначав поняття спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому відносин фактичного подружжя до 01.01.2004 не передбачено. Позивач до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не зверталась. Факт придбання спадкового майна позивачем та її покійним чоловіком за період з 1998 року по 2004 рік не підтверджено. Даний факт спростовано оглянутою в судовому засіданні цивільною справою №2-15/11 за позовами ОСОБА_8 до ОСОБА_9 ОСОБА_3 про усунення порушень права власності, про поділ майна, про визнання свідоцтва про право власності на квартиру частково недійсним, визнання права власності на квартиру, визнання права власності на майно. Спірне спадкове майно не є предметом спільної сумісної власності, воно набуте покійним ОСОБА_8 з ОСОБА_9 у період шлюбу з 1976 року по 1998 роки. Крім того, квартира є кооперативною, отримана ОСОБА_8 за рахунок сплачених пайових внесків. Реєстрація квартири відбулась в 2001 році і до 2004 року в квартирі ніхто не проживав. В ремонт було вкладено близько 6000 доларів США всього.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_3 . В даному будинку проживає 12 років, з 2007 року. Позивач проживала із ОСОБА_8 в зареєстрованому шлюбі, однак з якого часу вона не знає.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона є головою кооперативу житлового будинку АДРЕСА_1 . З 1984 року ОСОБА_8 заселився із першою дружиною в даний будинок. Потім вони виїхали. З 2005 року ОСОБА_8 вже жив із позивачем в даній квартирі. Коли ОСОБА_8 став власником квартири АДРЕСА_1 їй невідомо. Ремонтні роботи в квартирі проводились, однак в яких роках вона не знає.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_11 в даній квартирі проживав до 2004 року, а позивач проживає приблизно з 2007 року.

Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть від 27.10.2017 серія НОМЕР_1 (а.с.6).

Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина за законом та залишилось спадкове майно, серед якого: квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 та гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 12.06.2001, копією свідоцтва про право власності на гараж від 09.10.2001.

Відповідно до ст.1261 ЦК України, спадкоємцями першої черги за законом є позивач, яка являється дружиною спадкодавця, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 10.12.2004 серія НОМЕР_2 (а.с.8) та відповідачі, які являються дітьми спадкодавця, що в свою чергу сторонами не оспорюється, а тому додатковому доказуванню в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає.

Згідно копії спадкової справи №787/2017 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 (а.с.54-67) вбачається, що 31.10.2017 ОСОБА_1 , а 01.11.2017 ОСОБА_3 та ОСОБА_3 звернулися до Тульчинської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини та ІНФОРМАЦІЯ_3 була зареєстрована спадкова справа спадкодавця ОСОБА_8 .

Таким чином, судом встановлено, що позивач та відповідачі спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняли.

Відповідно до ч.1 ст.1278 ЦК УКраїни частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Оскільки сторони не досягли домовленості про добровільний поділ спадкового майна, а саме, квартири та гаража, позивач звернулась до суду з даним позовом. Визнання за нею права спільної сумісної власності на спадкове майно необхідно позивачу для врегулювання питання щодо поділу спадкового майна, набутого як вважає остання, нею та її покійним чоловіком в період їх проживання однією сім`єю ще до укладення шлюбу, оскільки відповідачі заперечують факт віднесення даного майна до спільної сумісної власності. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на норми ч.3-4 ст.368, ч.2 ст.372 ЦК України та ч.1 ст.74 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною 3 та 4 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

В свою чергу, підстав для застосування норм СК України при вирішенні питання належності позивачу на праві спільної сумісної вланості спірного майна немає, оскільки реєстрація квартири та гаража відбулась 12.06.2001 та 09.10.2001, тому до спірних відносин слід було б застосовувати положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (надалі КпШС України), що діяв на той час. Однак, КпШС України не передбачав юридичної можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Це новела діючого тепер Сімейного кодексу України, тобто факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути встановлений лише з 01.01.200. Аналогічного висновку дійшла Друга судова палата Касаційного цивільного суду Верховного суду у постанові від 24.01.2020 в справі №546/912/16-ц та у постанові від 19.03.2020 в справі №303/2865/17.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Позивач стверджує, що спадкове майно, а саме, квартира та гараж є спільною сумісною власністю її та чоловіка, яке було придбано ними в період їх проживання однією сім`єю ще до укладення шлюбу, а тому поділу між нею та відповідачами підлягає лише 1/2 частина даного майна в порядку ст.1278 ЦК України, оскільки інша 1/2 частина належить їй на праві спільної сумісної власності.

В свою чергу, даний факт не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Покази свідків даний факт не підтверджують. Також дане твердження спростовано наявними в матеріалах справи доказами.

Так, згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 06.10.1998 серія НОМЕР_3 (а.с.7) вбачається, що 06.10.1998 було розірвано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Згідно копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 08.02.2011 справа 2-15/11, яке набрало законної сили 31.03.2012 (а.с.105-108) вбачається, що в 2004 році ОСОБА_9 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_8 про поділ майна, а саме: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та гаража, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . В судовому засіданні ОСОБА_8 вказав, що в 1981 році він працював в сільгосптехніці і йому, як молодому спеціалісту виділили кооперативну трикімнатну квартиру по АДРЕСА_4 . Вказаною квартирою користувався тільки він, так як працював в м. Тульчин. Після розлучення у 1998 році він залишив все нажите під час шлюбу майно ОСОБА_9 в с. Богданівка, а сам перейшов жити у вказану квартиру. На квартирну чергу він став у 1975 році будучи не одруженим, тоді і сплатив перший внесок за квартиру. Щомісячні внески він сплачував одноособово, так як мав високу на той час заробітну плату. Квартира на той час коштувала 8000 рублів, а у нього заробітна плата становила біля 400-500 рублів. Будь-яких архівних даних в сільгосптехніці на вказаний кооператив не залишилось, так як він намагався їх знайти, щоб довести те, що за квартиру він платив сам. Після сплати всіх внесків та звернення до міської ради та МБТІ йому видали свідоцтво про право власності на квартиру. Гараж ним будувався під час шлюбу у 1982-1983 роках, однак також за його власні кошти під час проживання відповідачки в с. Богданівці. Всі комунальні послуги з самого початку отримання квартири він платив сам особисто. Ремонту в квартирі ніхто не робив. Його було ним проведено в 2004 році і він на даний час проживає там.

Також судом було досліджено матеріали цивільної справи 2-15/11 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про відшкодування збитків, ОСОБА_8 до ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , третя особа Тульчинський РВ УМВС України у Вінницькій області про усунення порушень права власності, ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про поділ майна, ОСОБА_9 до ОСОБА_8 , треті особи Тульчинське МБТІ, Тульчинська міська рада Народних депутатів про визнання свідоцтва про право власності на квартиру частково недійсним, визнання права власності на квартиру, визнання права власності на майно, зокрема:

- рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22.08.2002 у справі 2-1055/2002 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про розподіл майна, згідно якого вбачається, що гараж, розташований в АДРЕСА_2 та трикімнатна квартира, розташована в АДРЕСА_1 була виділена у власність ОСОБА_8 ;

- протокол судового засідання від 21.11.2005, де наявні пояснення ОСОБА_8 , згідно яких останній вказав, що в період шлюбу вони отримали кооперативну квартиру, внески за яку він сплатив повністю. В 2001 він приватизував дану квартиру. З 1998 року квартирою користувались їхні сини. В шлюбі було придбано квартиру, два гаражі;

- копію позовної заяви ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про розподіл майна, де ОСОБА_8 вказував, що за період спільного проживання ними було придбано майно, зокрема, трикімнатну квартиру в АДРЕСА_1 , гараж в АДРЕСА_5 ;

- клопотання ОСОБА_8 , де останній зазначив, що у нього після фактичного розподілу спільного майна подружжя залишилась квартира, розташована в АДРЕСА_1 та недобудований гараж;

- копія повідомлення Тульчинського МБТІ про те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_8 на підставі довідки про виплату пайового внеску, виданої правлінням ЖБК -8 від 03.08.1998 №35 і зареєстрована в БТІ 05.10.1992 р.№2804;

- копію реєстраційного посвідчення від 05.10.1992 за реєстровим №2804, згідно якого Тульчинське БТІ посвідчило, що кооперативна квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_8 на праві особистої власності на підставі довідки про виплату пайового внеску, виданої правлінням ЖБК -8 від 03.08.1998 №35;

- копії списку членів ЖБК -8 вул.Леніна-134/178 ріш.№402 від 24.12.82 р., серед яких значиться під №40 ОСОБА_12 .

Таким чином, згідно матеріалів цивільної справи 2-15/11 судом встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та гараж, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 були предметом спору між колишнім подружжям ОСОБА_8 до ОСОБА_9 . Відтак, позивач ніякого відношення до даного майна не має, а тому підстави вважати дане нерухоме майно спільною сумісною власністю позивача та покійного ОСОБА_8 немає.

Наявні в матеріалах справи копії накладних від 06.2017 (а.с.151) від 06.06.2007 (а.с. 152), від 10.04.2008 (а.с.153), від 05.06.2012 (а.с.154, 155), від 12.05.2010 (а.с.156), від 02.07.2007 (а.с.157), копія акту №433 виконаних пуско-налагоджувальних робіт (а.с.159), копії заяв про проведені роботи, написаних ОСОБА_13 та ОСОБА_14 від 25.03.2008 та 2012 року (а.с.158, 160) лише свідчать про той факт, що в період шлюбу позивач та її чоловік ОСОБА_8 проводили ремонтні роботи в квартирі і не є належними та допустимими доказами, які б підтвердили обгрунтованість позовних вимог позивача.

Наявний в матеріалах справи акт вартості виконаних робіт (наданий на російській мові) (а.с.149) суд до уваги не бере, оскільки даний акт не містить відомостей дати його видачі та хто його прийняв.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.

Однак, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, позивачем не надано суду безперечних і достатніх доказів, які б доводили обгрунтування її позовних вимог. Натомість, представником відповідача спростовано позовні вимоги.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених позивачем межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 372, 1216, 1218, 1220, 1221, 1278 ЦК України, ст. ст. 4, 13, 19, 76-81, 141, ст. 263- 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_3 про визнання спадкового майна спільною сумісною власністю відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем, залишити за нею.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області, з врахуванням п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду, з врахуванням п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України.

Повний текст рішення складено 15.07.2020.

Суддя: