печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Рябцовій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», про захист прав споживачів, повернення вкладів та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

09.04.2019 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача АТ КБ «ПриватБанк» та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний код - 14360570) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) кошти по договору від 15.02.2012 року № SAMDN4110 в сумі 132 788,64 доларів США (сто тридцять дві тисячі сімсот вісімдесят вісім доларів США 64 центи) та 1 332 205,00 грн. (один мільйон триста тридцять дві тисячі двісті п`ять гривень 00 коп.), з яких:

- 100 000,00 доларів США - сума вкладу за договором банківського вкладу,

- 25 986,42 доларів США - відсотки по договору,

- 6 802,22 доларів США - три відсотки річних,

- 1 332 205,00 грн. - пеня.

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що 15.02.2012 між ним та АТ КБ «Приватбанк» укладений договір № SAMDN4110 на оформлення вкладу «Депозит VIP» на суму 100 000,00 (сто тисяч) доларів США під 8,5% річних на строк до 15.02.2013 з правом автоматичної пролонгації. На виконання умов договору позивачем, 15.02.2012, згідно платіжного доручення № від 15.02.2012 з власного рахунку, відкритого в ПАТ КБ «ПриватБанк», перераховано кошти в сумі 100 000,00 (сто тисяч) доларів США на рахунок № НОМЕР_2 , призначення платежу: «до вкладу договір № SAMDN4110». Влітку 2014 року, у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки позивача було заблоковано, нарахування відсотків припинено. Позивач звертався до відповідача з вимогою повернення внесених на рахунок грошових коштів та виплати процентів, однак вимога позивача банком виконана не була. Неможливість отримання позивачем належних йому коштів вимусили позивача звернутися із позовом до суду.

Ухвалою судді від 11.04.2019 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

17.05.2019 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому останній просить застосувати наведені відповідачем у відзиві доводи, пояснення та розрахунки при ухваленні судового рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач вказує, що згідно з п.5 Постанови НБУ № 260 банки, у тому числі ПАТ КБ «Приватбанк» були зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів.

Рішенням Центрального Банку Російської Федерації (надалі Банк Росії) № РН-33/І від 21.04.2014, також було припинено з 21.04.2014 діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «Приватбанк».

Наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ «Приватбанк» унеможливлювало діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та м. Севастополя - Філії « Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк».

Крім того, відповідач зазначив, що з травня 2014 окупаційною владою фактично було здійснено конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк» (приміщень банку, банкоматів, терміналів, транспортних засобів тощо), у зв`язку з чим відповідач не мав доступу до свого майна, що призначене для діяльності банківської установи, не мав доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки.

Щодо нарахування позивачем пені відповідно до ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» просить суд застосувати Постанову Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №759/13827/15-ц (касаційне провадження №61-5543св18), з урахуванням прийнятої ухвали від 31.07.2018, в частині необхідності здійснення вірного розрахунку пені та застосування наведеної Верховним Судом формули пені при розгляді справи та ухваленні судового рішення.

22.05.2019 до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій позивач зазначає, що відповідач не навів жодних обставин, що спростовували б факт внесення коштів на депозит і не надав доказів, що підтверджували б повернення коштів позивачу. Вказуючи, що договір укладався не з філією, а безпосередньо з юридичною особою - ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у договорі, а банківські розрахунки між відділенням та безпосередньо банком не повинні бути підставою для покладення проблем діяльності відділення банку на вкладника.

Доводи відповідача щодо відсутності можливості перевірити інформацію щодо депозитного договору, не є переконливими. В свою чергу позивачем надано документи, що підтверджують факт укладення договору та внесення коштів на депозит, а саме надано: договір банківського вкладу від 15.02.2012 № SAMDN4110, платіжне доручення № від 15.02.2012 та довідку ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14.03.2014 № 14/1725.

Позивач вказує, що пеня згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» нарахована позивачем у відповідності до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 по справі № 761/26293/16-ц, постановах Верховного Суду від 01.10.2018 у справі № 761/42169/16-ц, від 19.09.2018 у справі № 761/46145/16-ц, від 04.04.2018 у справі № 367/7401/14-ц та постановах Верховного Суду України від 11.05.2016 у справі № 6-37цс16, від 01.06.2016 у справі № 2558цс15 за формулою сума заборгованості помножить на 3% та помножить на кількість днів прострочки, а не за формулою, яку наводить у відзиві ввідповідач.

Зокрема, позивач просить стягнути пеню за період з 09.04.2018 по 09.04.2019 в розмірі половини суми депозиту - 1 332 205,00 грн., що згідно курсу НБУ, станом на 09.04.2019, дата подання позову (26,6441 грн. за 1 долар США), еквівалентно 50 000,00 доларів США.

05.08.2019 представником відповідача були подані додаткові пояснення, в яких остання просила зазначити судом у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

05.08.2019 закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

29.10.2019 представником відповідача подано додаткові пояснення, в яких остання наполягала на зменшенні суми пені, оскільки розмір неутостойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягненні судом повинні застосовуватися принципи розумності та справедливості.

11.02.2020 представником відповідача було подано письмові пояснення.

11.02.2020 представником відповідача було подано заяву про залучення у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ТОВ «Фінансова Компанія «Фінілон».

13.02.2020 представником позивача були подані заперечення на пояснення представника відповідача від 11.02.2020, в яких останній зазначив, про повернення їх відповідачу, тому що вони подані з пропущенням строку.

17.02.2020 ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ТОВ «Фінансова Компанія «Фінілон».

17.02.2020 ухвалою суду були поврнуті пояснення вдповідача від 11.02.2020.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про місце і час судового засідання повідомлені належним чином.

Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги не визнає та просить враховувати правову позицію, викладену у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦПК України.

Судовим розглядом встановлено, що між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК", 15.02.2012, був укладений договір № SAMDN4110 на оформлення вкладу «Депозит VIP» на суму 100 000,00 (сто тисяч) доларів США під 8,5% річних на строк до 15.02.2013 року з правом автоматичної пролонгації. Відповідачем відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_2 для перерахування вкладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

На виконання умов договору позивачем, 15.02.2012 згідно платіжного доручення № від 15.02.2012 з власного рахунку відкритого в ПАТ КБ «ПриватБанк» перераховано кошти в сумі 100 000,00 (сто тисяч) доларів США на рахунок № НОМЕР_2, призначення платежу: «до вкладу договір № SAMDN4110».

За змістом ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції № 492 банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пунктом 10.1 Інструкції № 492 передбачено порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно п. 1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/8976, безготівкові розрахунки - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.

Згідно п. 1.30 ст. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до п. 17.2 ст. 17 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», документ на переказ може бути паперовим або електронним.

Згідно п. 3.1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 7 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків. Банк у договорі з платником - фізичною особою має право передбачати можливість подання цим платником платіжного доручення в довільній формі, яке має містити такі обов`язкові реквізити: назву документа; дату складання і номер; прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; найменування та код банку платника; найменування/прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; найменування та код банку отримувача; суму цифрами та словами; призначення платежу; підпис платника.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

Зі змісту договору банківського вкладу вбачається, що клієнт передає, а банк приймає грошові кошти (вклад) на певний строк. Для внесення суми вкладу банк відкриває клієнту депозитний рахунок.

Укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів на депозитний рахунок підтверджується договором від 15.02.2012 № SAMDN4110 та платіжним дорученням № від 15.02.2012, а також довідкою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 14.03.2014 № 14/1725.

Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14.03.2014 № 14/1725, станом 14.03.2014 сума коштів по договору від 15.02.2012 № SAMDN4110 складає 100 805,47 доларів США, з яких: 100 000,00 доларів США - сума вкладу, а 805,47 доларів США - сума нарахованих відсотків станом на 14.03.2014.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що мало місце укладення між сторонами договору банківського вкладу, оскільки позивачем підтверджено факт внесення грошових сум на вкладний (депозитний) рахунок, а також дотриманні вимоги, передбачені законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів, враховуючи, що доказів які б могли це спростувати відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Пунктом 16 Договору від 15.02.2012 року передбачено, що сторони мають право достроково розірвати цей договір відповідно до чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору.

Під час судового розгляду встановлено, що керуючись пунктом 16 депозитного договору, 16.06.2017, позивач звернувся до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою, в якій повідомив банк про розірвання договору від 15.02.2012 року № SAMDN4110, а також просив повернути суми вкладів та виплатити проценти.

Відповідно, з 21.06.2019 року (через два банківські дні з моменту повідомлення позивачем про розірвання договору) договір вважається розірваними і ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язане було виплатити позивачеві суми вкладів із нарахованими на них відсотками.

Відповідно до статті 1, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у вказаній справі майном позивача є грошові кошти.

З огляду на зазначене, власник рахунку мав легітимні очікування на видачу вкладу на його вимогу, тобто законні очікування щодо здійснення права власності.

Разом з тим, в порушення зазначених нормативних актів, вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», а також вимог ч.2 ст.27, ст.ст.57-59, 64 ЦПК України, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не укладався зазначений договір депозитного вкладу, не відкривався рахунок за цим договором, не надходили грошові кошти до банку, як і доказів на підтвердження припинення відповідних зобов`язань у зв`язку з їх виконанням.

Таким чином, оскільки кошти вносились позивачем у філії ПАТ КБ «ПриватБанк», яка діяла від імені юридичної особи, договір вкладу був укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, а тому припинення діяльності філії банку не є підставою для відмови у поверненні відповідачем вкладу позивача за його вимогою, оскільки юридична особа повинна відповідати за зобов`язаннями своєї філії.

Внаслідок розірвання позивачем договору банківського вкладу (депозиту) шляхом звернення до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із відповідною заявою договір банківського вкладу (депозиту) припинив дію, а підстави, на якій грошові кошти, розміщені на депозитних рахунках позивача, були набуті ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», відпали і ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на сьогоднішній день утримує майно позивача (грошові кошти) без достатньої правової підстави.

В силу умов пункту 2 договору та статей 1058, 1061 Цивільного кодексу України ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» окрім самої суми вкладів відповідач зобов`язаний виплатити позивачеві нараховані на них відсотки.

Згідно ч. 1 ст. 1061 Цивільного кодексу України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Відповідно п. 2 Договору від 15.02.2012, нарахування відсотків по вкладу починається з дня, наступного за днем надходження грошових коштів в Банк, і здійснюється за кожний календарний день виходячи з фактичної кількості днів у році за процентною ставкою, зазначеною в Таблиці 1. День повернення вкладу в період розрахунку процентів не включається.

Згідно п. 16 Договору від 15.02.2012, при розірванні договору за ініціативою клієнта до закінчення терміну, зазначеного в таблиці 1 цього договору, у клієнта виникає зобов`язання повернути банку суму нарахованих відсотків, включаючи суму фактично виплачених відсотків. У цьому випадку банк проводить нарахування відсотків на суму вкладу за ставкою вкладу "до запитання" за фактичний термін користування вкладом і виплачує клієнту суму вкладу і суму відсотків за ставкою вкладу «до запитання». Суму зайво виплачених клієнтові відсотків клієнт доручає банку утримати із суми вкладу. Сума нарахованих процентів за цілу кількість років, що минули з моменту укладення договору, виплачується в повному обсязі.

В свою чергу, договір банківського вкладу, укладений між Сторонами не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за договором після заявлення вкладником вимоги про повернення суми вкладу, а відповідно і закінчення терміну дії договору.

Однак закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Згідно ч. 2 ст. 1070 Цивільного кодексу України, проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Оскільки між Сторонами не припинилися зобов`язальні відносини щодо повернення вкладів, відповідно позивач, за період після дострокового розірвання договору, має право на отримання відсотків за користування її коштами у розмірі, що сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, відсотки за повну кількість років, що минули з моменту укладення договору повинні нараховуватися за ставкою зазначеною в Таблиці 1 договору, а за неповний рік в зв`язку з достроковим розірванням договору та до фактичного повернення суми вкладу за ставкою вкладу "до запитання".

В Таблиці 1 договору від 15.02.2012 процентна ставка становить 8,5% річних.

Згідно наказу АТ КБ "ПриватБанк" від 05.01.2004 № 07 ставка по депозитах «на вимогу» з 06.01.2004 року становить 1% річних.

Відповідно до протоколу комітету управління активами і пасивами ПАТ КБ «ПриватБанк» від 25.04.2017 ставка по депозитах «до запитання» з 04.05.2017 становить 0,01% річних.

Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14.03.2014 № 14/1725, станом 14.03.2014 сума коштів по договору від 15.02.2012 № № SAMDN4110 складає 100 805,47 доларів США, з яких: 100 000,00 доларів США - сума вкладу, а 805,47 доларів США - сума нарахованих відсотків станом на 14.03.2014.

Отже, по договору від 15.02.2012 додатково мають бути нараховані відсотки:

- по ставці 8,5% річних за період з 14.03.2014 по 18.02.2017;

- по ставці 1% річних за період з 19.02.2017 по 03.05.2017;

- по ставці 0,01% річних за період з 04.05.2017 по 09.04.2019.

Таким чином, оскільки сума вкладу згідно Договору становить 100 000,00 доларів США, нараховані відсотки складають 25 986,42 доларів США, з яких:

- 805,47 доларів США - самостійно нараховані банком відсотки по 14.03.2014,

- 24 964,38 доларів США (100 000х8,5х1072:100:365) - відсотки за період з 14.03.2014 по 18.02.2017,

- 197,26 доларів США (100 000х1х72:100:365) - відсотки за період з 19.02.2017 по 03.05.2017,

- 19,31 доларів США (100 000х0,01х705:100:365) - відсотки за період з 04.05.2017 по 09.04.2019.

Відповідач у відзиві не заперечував щодо розрахунку відсотків наведеного позивачем.

З огляду на викладене з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки в розмірі 25 986,42 доларів США.

Окрім іншого, частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді нарахування трьох процентів річних не є санкціями (неустойкою, штрафом, пенею), а є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Три проценти, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, нараховуються незалежно від вини боржника.

Проценти, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, за своєю правовою природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами. Тому під час вирішення спорів про стягнення процентів річних суд повинен визначити, чи позивач вимагає сплати процентів за користування грошовими коштами, що були надані як позика, кредит, банківський вклад, чи зміст вимоги полягає в застосуванні відповідальності за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК).

Як наслідок дані правові норми вказують, що окрім виконання своїх грошових зобов`язань за договором банківського вкладу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в якості міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, яка передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, зобов`язаний сплатити на користь позивача три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто з дня, наступного за днем розірвання договору банківського вкладу, до дня фактичної виплати суми банківського вкладу (депозиту) та нарахованих за ним відсотків.

Так, суд погоджується з розрахунком позивача станом на дату звернення з позовною заявою і відповідно три проценти річних, нараховані на суму вкладу та нараховані за ним відсотки, за період з 21.06.2017 по 09.04.2019 (657 днів) становлять - 6 802,22 доларів США.

Пунктом 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага.

Таким благом є видача/повернення банком вкладнику його коштів (депозиту) переданих банку раніше на зберігання та примноження.

Верховний Суд України у своїх постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16; від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15; від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16; від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16; від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16, дійшов висновку, що нарахування пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дня витребування вкладу до дня ухвалення судового рішення, повинно нараховуватися не на ненараховані або невиплачені відсотки, а на сам вклад.

Слід звернути увагу на те, що правова позиція Верховного Суду України, викладена у зазначених постановах підтримана та залишена без змін у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 12 лютого 2018 року у справі № 753/2454/16-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 761/24140/15-ц; від 04 квітня 2018 року у справі № 367/7401/14-ц; від 28 березня 2018 року у справі № 754/931/15-ц; від 18 квітня 2018 року у справі № 201/17457/15-ц; від 15 травня 2018 року у справі № 761/31569/16-ц; від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц; у Постанові ВС від 19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16-ц; від 01 жовтня 2018 року у справі № 761/42169/16-ц; від 05 грудня 2018 року у справі № 369/8423/16-ц; від 06 грудня 2018 року у справі № 235/6674/16-ц.

Водночас, Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц не лише послався на правовий висновок викладений у постанові Верхового Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, а й окремо зазначив, що: «підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив».

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19).

Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року зазначив, що цілком законним є стягнення з Банку на користь позивача пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів, оскільки відмова Банку виконати рішення суду та своєчасно видати вкладнику належні йому кошти свідчить про невиконання Банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів за кожен день прострочення до дня фактичної видачі.

Також у даній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що висновок апеляційного суду про те, що вартість послуги за договором банківського вкладу - це лише розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, не відповідає вимогам наведених вище норм законодавства, а також пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів.

Тому посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц, провадження №61-5543св18, суд до уваги не бере.

При вирішенні спору, суд виходить із переконання, що у разі задоволення позовних вимог, за ч. 5. ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у запропонованому відповідачем обсязі та з використанням запропонованої методології, буде зведена на ні стимулююча функція пені, для добросовісного виконання банком зобов`язань перед його клієнтами в подальшому, тому що неправомірна поведінка боржника не повинна залишатися безкарною, бо ніхто не має права отримувати будь-які переваги з своєї незаконної поведінки. Порушення вимог закону не може бути для боржника вигіднішим ніж його виконання.

Частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно із частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, пеня є особливим видом відповідальності (санкцією) за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Закон України «Про захист прав споживачів», як наведено в його преамбулі, регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

В даному випадку суд погоджується з розміром пені, нарахованої позивачем на суми вкладу на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 09.04.2018 по 09.04.2019 в розмірі 1 332 205,00 грн., що еквівалентно 50 000,00 доларів США, тобто половинні суми депозиту.

Посилання представника відповідача на неправильність розрахунку пені, наведеного позивачем є такими, що базуються на власний розсуд, оскільки розрахунок пені наведений за формулою, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 по справі № 761/26293/16-ц і правильність розрахунку за вказаною вище формулою перевірена судом.

Окрім цього, суд звертає увагу, що судом встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260).

Згідно з п. 5 вказаної Постанови банки, у тому числі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-33/І від 21.04.2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «Приват Банк».

За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню.

В той же час, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ «Приват Банк» унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приват Банк». Тому, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приват Банк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя.

Разом з тим, неможливість банку здійснити повернення вкладу позивачеві у зв`язку з тим, що за законодавством Російської Федерації та відповідно до рішення Центрального Банку вказаної держави від 21 квітня 2014 року і рішень судів Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів по вкладах покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників», судом не беруться до уваги, оскільки згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Тому, невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення суми банківського вкладу з цих підстав є безпідставним.

За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, і не спростовані відповідачем, а тому позов слід задовольнити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, оскільки позивач при поданні позову звільнений від його сплати.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що з АТ КБ «Приватбанк» () слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог на користь Держави України у розмірі 9 605, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12, 19, 43-44, 49, 76-83, 133, 141, 258-260, 263-265, 274-279 ЦПК України, ст. ст. 526, 625, 610, 714 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, повернення вкладів та стягнення коштів, - задовольнити.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код в ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) заборгованість за договором банківського вкладу від 15.02.2012 року № SAMDN4110 в розмірі 125 986,42 доларів США (сто двадцять п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят шість доларів США та 42 центи), з яких сума вкладу - 100 000,00 доларів США, сума відсотків - 25 986,42 доларів США.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код в ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) три проценти річних по ст. 625 Цивільного кодексу України, нараховані на заборгованість за договором банківського вкладу від 15.02.2012 року № SAMDN4110, в розмірі 6 802,22 доларів США (шість тисяч вісімсот два долари США та 22 центи).

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код в ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) пеню, нараховану на заборгованість за договором банківського вкладу від 15.02.2012 року № SAMDN4110, в розмірі 1 332 205,00 грн. (один мільйон триста тридцять дві тисячі двісті п`ять гривень 00 коп.).

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, код в ) на користь Держави України судовий збір у розмірі 9 605,00 грн. (дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень 00 коп.)

Позивач - ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», , адреса реєстрації юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. М. Грушевського, буд. 1-Д; адреса для кореспонденції: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 17.02.2020.

Суддя Т.Г. Ільєва