ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2020 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 17 листопада 2018 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір підряду, відповідно до умов якого позивач зобов`язалась виготовити паркан до 31 грудня 2018 року, а відповідач своєчасно прийняти товар та оплатити вартість виконаних робіт.

У день укладення договору на вимогу п. 4.1 відповідачем було сплачено авансовий платіж у розмірі 1 200 гривень.

18 листопада 2018 року в телефонному режимі замовником та підрядником було погоджено малюнок паркану, про що зроблено відповідну помітку на кошторисі - «Плетняк А1».

Загальна сума договору з урахуванням сплаченого авансового платежу у відповідності до кошторису складає 7 200,00 грн.

Наступний повний розрахунок проводиться за день/в день початку проведення робіт перед виїздом бригади на місце виконання робіт (п. 4.2 договору).

За умовами погодженими сторонами у кошторисі залишок суми в розмірі 6 000 гривень сплачується замовником протягом шести місяців з дати укладення договору, тобто до 17 травня 2019 року.

Станом на 17 грудня 2018 року позивач за умовами договору виготовив 12 секцій забору, висотою 2 м, загальною довжиною 24 м.

Проте, ані 17 грудня 2018 року, ані дотепер відповідач не здійснила наступних платежів за договором підряду, чим допустила прострочення з оплати у розмірі 6 000 гривень.

За умовами пунктів п.п. 4.3, 4.6 договору у випадку неоплати або неповної оплати вартості замовлення виконавець має право залишити його на зберігання або використати замовлення у своїх цілях.

За кожен день такого зберігання нараховується пеня в розмірі 3% вартості замовлення за кожен день зберігання.

З 31 грудня 2018 року по 24 грудня 2019 року 12 секцій забору, висотою 2 м, загальною довжиною 24 метри знаходяться на платному зберіганні у позивача, вартість якого відповідно до умов договору склала 64 620 гривень.

Позивач у своєму позові, а представник позивача у ході судового розгляду, просили стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 70 620 гривень, яка складається з суми основного боргу у розмірі 6 000 гривень, 64 620 гривень - пеня, а також судові витрати у справі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2020 року фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 750 гривень.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 листопада 2018 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір підряду (далі Договір) (а.с. 9-10).

За умовами Договору позивач зобов`язалася виготовити паркан до 31 грудня 2018 року, а відповідач своєчасно прийняти товар та оплатити виконану роботу.

Відповідно до кошторису замовлення, вартість замовлення склала 7 200 гривень.

Згідно з п. 4.1 Договору за виконану роботу замовник сплачує підряднику авансовий платіж в розмірі одна тисяча двісті гривень.

Встановлено та не заперечується учасниками справи, що сума авансового платежу в розмірі 1 200 гривень була сплачена замовником в день укладення договору, про що було зазначено у кошторисі замовлення (а.с. 10).

Відповідно до п. 4.2 Договору наступний повний розрахунок проводиться за день/в день початку проведення робіт перед виїздом бригади на місце виконання робіт.

Позивач у своєму позові посилається на те, що 18 листопада 2018 року в телефонному режимі з відповідачем було погоджено малюнок паркану про що було зроблено відповідний запис в додатку до Договору (кошторису).

Станом на 17 грудня 2018 року за умовами договору виготовлено 12 секцій забору, висотою 2 м, загальною довжиною 24 метри, про що було повідомлено відповідача, проте відповідач не здійснила наступних платежів за договором підряду, чим допустила прострочення з оплати 6 000 гривень.

Відповідно до п. 4.6 Договору у разі відмови замовником по будь-яким причинам від проведення робіт, за день зберігання нараховується пеня у розмірі 3 % від загальної вартості замовлення, з дати прийняття художніх робіт. Термін зберігання місяць.

10 вересня 2019 року позивачем направлено відповідачу лист-вимогу про сплату заборгованості у розмірі 6 000 гривень, а також повідомлено про платне зберігання виготовленого паркану.

Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві на позов категорично заперечувала факт погодження малюнку паркану, зазначила, що під час підписання спірного Договору сторони домовились, що погодять малюнок забору після виходу спеціаліста до відповідача для точного заміру розмірів паркану, проте такий спеціаліст до неї не прийшов. Зазначила, що відповідний запис про погодження малюнку паркану в її копії договору та додатків до нього, відсутній.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч. 2 ст. 837 ЦК України договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач на підтвердження факту направлення відповідачу СМС повідомлення про прострочення умов Договору надала суду фотознімки телефону від 29 грудня 2018 року з окремим зазначенням номеру відповідача та тексту повідомлення про порушення графіку платежів. На підтвердження виготовлення паркану, фотознімок плит, на яких зверху знаходиться аркуш паперу з зазначенням договору від 17 листопада 2018 року, замовника ОСОБА_3 та платного зберігання з 29 грудня 2018 року.

Однак, колегія суддів суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги фотознімки телефону в якості належних та допустимих доказів повідомлення відповідача про прострочення умов Договору, як на висновок про належне повідомлення про виготовлення замовлення, оскільки такі фотознімки про відправлення СМС повідомлення на номер відповідача та його змісту не пов`язані між собою та з них неможливо встановити, що вказаний текст повідомлення було направлено саме на мобільний номер відповідача. Також, суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги фотознімки плит паркану, як належний і допустимий доказ виготовлення замовлення відповідно до умов спірного Договору, оскільки з даного фотознімку неможливо встановити, чи дійсно плити паркану виготовлені на замовлення відповідача, чи виготовлено замовлення у повному обсязі, коли саме плити паркану було виготовлено і ким, адже представником позивача у ході судового розгляду було зазначено, що позивач не займається самостійним виготовленням парканів.

Також, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт придбання позивачем матеріалів та використання їх для виготовлення замовлення відповідача.

Також не доведено позивачем виконання вказаних ним робіт. Надані фотознімки із зображенням плит паркану не можуть слугувати належним та допустимим доказом, з огляду на те, що надані фотознімки не мають будь-якої прив`язки до часу їх виконання, з них не можливо встановити їх обсяг, вартість, призначення, місце зберігання та дату виготовлення, з наданих фотознімків неможливо встановити, що зображені плити паркану були виготовлені та призначені саме у відповідності та для замовлення відповідача, а не будь-якого іншого замовника, що у своїй сукупності приводить суд до висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідності відмови у їх задоволенні.

Наведені в апеляційній скарзі мотиви не спростовують правильні висновки суду першої інстанції та не є такими, що мають наслідком скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: