Провадження №2-о/521/331/20
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження по справі

15 грудня 2020 року суддя Малиновського районного суду м. Одеси Мурзенко М.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про встановлення факту приналежності до національності, заінтересована особа Малиновський районний у місті Одесі Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області,

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м.Одеси звернувся ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту приналежності до національності, в якій просить встановити факт приналежності його с- ОСОБА_1 до національності поляк, внести зміни до актового запису про народження № 1669 від 17.11.1981 року ОСОБА_1 ,, складеного Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, вказавши в графі національність батька змість « ОСОБА_2 » - « ОСОБА_3 ».

Дослідивши матеріали позовної заяви та інші документи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

При цьому, як звернув увагу судів Пленум Верховного Суду України у постанові №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах пров становлення фактів, що мають юридичне значення», у кожному разі суддя зобов`язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви на підставі п.1 ст.136 ЦПК, а коли справу вже порушено закриває провадження в ній на підставі п.1 ст.227 ЦПК.

У даній справі заявник звернувся із заявою про встановлення факту національності заявника, та внесення змін до актового запису про народження заявника щодо його національності, посилаючись на те, що рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 02.07.2020 р. були внесені зміни до витягу про Державну реєстрацію актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, яким в графі національність матері батька заявника вказано полька. Малиновський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області відмовив у задоволенні клопотання громадянина у зв`язку з відсутністю інших документів та відомостей щодо національності батька заявника. При цьому рішення, дії чи бездіяльність органу ДРАЦС щодо внесення змін до актових записів цивільного стану заявник не оскаржує.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України 31 грудня 1991 року №24 "Про порядок зміни громадянами України національності", відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року N 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України "Про національні меншини в Україні". Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року №703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону "Про національні меншини в Україні". Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

За таких обставин справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 року у справі №398/4017/18, провадження №14-215цс19.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, оскільки чинним законодавством України не передбачена можливість встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності, у відкритті провадження у справі слід відмовити на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19, 186, 260, 261, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту приналежності до національності, заінтересована особа Малиновський районний у місті Одесі Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області відмовити.

Ухвала може бути оскаржена учасниками процесу в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду в п`ятнадцятиденний строк.

Суддя: М.В.Мурзенко