Провадження № 22-ц/801/2079/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 рокуСправа № 127/20359/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), Державне підприємство «Сетам»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за заявою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Хейніса Олександра Григоровича про забезпечення позову в цивільній справі за позовом представника позивача ОСОБА_1 адвоката Хейніса Олександра Григоровича до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), Державного підприємства «СЕТАМ», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про визнання недійсними електронних торгів за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Хейніса Олександра Григоровича на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2020 року, постановлену місцевим судом під головуванням судді Воробйова В.В.,

встановив:

17 вересня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Хейніс Олександр Григорович звернувся до суду з позовною заявою до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), Державного підприємства «Сетам», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про визнання недійсними електронних торгів.

17 вересня 2020 року разом з позовною заявою, представником позивача подано заяву про забезпечення позову в якій просив суд заборонити нотаріусам, органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією (перереєстрацією) прав власності на нерухоме майно, а саме ј частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 до набрання законної сили рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), Державного підприємства «Сетам», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про визнання недійсними електронних торгів.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2020 року в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Хейніса Олександра Григоровича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), Державного підприємства «Сетам», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про визнання недійсними електронних торгів відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому. Разом з тим, вид забезпечення позову, як заборона вчинення будь-яких реєстраційних дій з нерухомим майном не є співмірними із заявленими позивачем вимогами та не можуть відповідати критеріям обґрунтованості та необхідності дій застосування, оскільки стосується осіб (всіх нотаріусів та державних реєстраторів країни), які не є власниками майна і не є сторонами спору.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Хейніс Олександр Григорович подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2020 року та ухвалити нову постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала постановлена при неправильному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, оскільки, вважає, що після проведення електронних торгів, які є предметом позову, ОСОБА_2 матиме змогу зареєструвати право власності на ј частки квартири та відчужити її. Зазначає, що вказані обставини є обґрунтованими підставами припускати можливе істотне ускладнення або унеможливлення поновлення його порушених прав у випадку задоволення заявленого ним позову. На його думку, заявлений вид забезпечення позову, як заборона вчинення будь-яких реєстраційних дій з нерухомим майном є співмірним із позовними вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що в Центральному відділі державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області перебуває на примусовому виконанні виконавчий лист №127/18076/16-ц, виданий 15 січня 2019 року Вінницьким міським судом Вінницької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 45000 дол. США, що еквівалентно 1116000 грн. заборгованість за договором позики, 22500 дол. США штрафу, що еквівалентно 558000 грн., витрати на оплату судового збору в розмірі 7084,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 7380,00 грн.

Під час здійснення виконавчих дій державним виконавцем було описано та арештовано майно боржника ОСОБА_1 , зокрема ј частки квартири АДРЕСА_2 , та призначено суб`єкта оціночної діяльності для надання звіту про визначення ринкової вартості описаного майна, що підтверджується постановами головного державного виконавця ЦВ ДВС м. Вінниця Макушинського Ю.І. (а.с. 6-10).

Відповідно до звіту про оцінку вартості майна від 01 жовтня 2019 року ринкова вартість майна, що є початковою для продажу на аукціоні, ј частини двохкімнатної квартири АДРЕСА_2 , складає 169486,00 грн. (а.с. 11-16).

26 серпня 2020 року відбулися електронні торги з продажу вказаної вище частини квартири, що підтверджується протоколом №501890 про проведення електронних торгів (а.с. 19). Переможцем торгів визнано ОСОБА_2 .

Після проведення вказаних електронних торгів представника позивача ОСОБА_1 адвокат Хейніс Олександр Григорович звернувся з позовом до суду про визнання недійсними електронних торгів (а.с. 1-4).

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачені статтею 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Слід врахувати, що згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В даному випадку, сторона позивача не навела об`єктивні ризики невиконання чи виконання майбутнього можливого рішення суду у даній справі про визнання електронних торгів недійсними, з огляду на те, що реалізація ј частки спірного житлового приміщення відбулася 26 серпня 2020 року на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2017, на підставі якого 15 січня 2019 видано виконавчий лист № 127/18076/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 45000 дол. США, що еквівалентно 1116000 грн. заборгованості за договором позики, 22500 дол. США штрафу, що еквівалентно 558000 грн., витрат на оплату судового збору в розмірі 7084,00 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 7380,00 грн.

З огляду на вищевикладене, вбачається, що фактично, обраний позивачем спосіб забезпечення позову направлений на перешкоджання виконання судового рішення у іншій справі з приводу іншого спору, що відповідно виходить за межі мети забезпечення позову.

Відтак, вказані вимоги скаржника у аспекті доводів ч.2 ст.149 ЦПК України (яка регламентує мету вжиття заходів забезпечення позову) не можуть свідчити про можливість забезпечення позову у спосіб, про який просить заявник, для того щоб забезпечити подальше виконання рішення по суті спору у справі, та про те, що без такого забезпечення позову судове рішення неможливо буде виконати.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що заявником не наведено достатніх підстав, як і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у разі невжиття заходів забезпечення позову, про які він просить, дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у даній справі. Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Водночас, наявність самого по собі позову про визнання недійсним електронних торгів не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову визначеним позивачем шляхом.

Відтак, обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає його меті та завданням цивільного судочинства, а вид забезпечення позову не є співмірний із позовними вимогами.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає вимогам ст. 153, 263, 264 ЦПК України, і її слід залишити без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Хейніса Олександра Григоровича залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета