Справа № 460/4307/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Карпин І.М.
Провадження № 22-ц/811/2232/20 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:48
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Симець В.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 13 квітня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 25 жовтня 2012 року відносно позивача було складено адміністративний протокол, відповідно до якого він 25 жовтня 2012 о 14 год. 00 хв. в порушення вимог п.п.10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України на автодорозі Львів-Краковець керуючи автомобілем марки «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки і стану транспортного засобу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «ГАЗ 66», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (ДТП) був пошкоджений транспортний засіб позивача марки «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 . Однак, постановою судді Яворівського районного суду Львівської області від 09.12.2013 адміністративну справу про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП провадженням закрито із-за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно висновку судової автотехнічної експертизи №1920 від 14 жовтня 2013 року, водій автомобіля марки «ГАЗ-66», розпочавши виконання розвороту з правого (по напрямку його руху) узбіччя, не дав дороги попутному автомобілю марки «Шевроле», його дії не відповідали вимогам п.п. 10.1, 10.4 ПДР і ці невідповідності перебувають в причинному зв`язку з фактом ДТП. В добровільному порядку відповідач відшкодувати завдані збитки та усунути заподіяну шкоду відмовляється, а тому позивач просить стягнути з відповідача матеріальні збитки, заподіяні його автомобілю, в розмірі 8 460 грн. 79 коп., витрати на оплату здійснення судової автотехнічної експертизи № 1920 від 14 жовтня 2013 року в розмірі 400 грн. та судові витрати (а.с. 2-3).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.
Стягнуто з Міністерства оборони України в користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 8 460 грн. 79 коп., 400 грн. витрат на оплату судової автотехнічної експертизи та судові витрати в розмірі 551 грн.21 коп. (а.с. 96-100).

Дане рішення оскаржив відповідач.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що судом не було взято до уваги те, що військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління, а військова частина НОМЕР_3 є юридичною особою, а відтак вважає, що належним відповідачем у даній справі є згадана військова частина, яка на момент ДТП на праві оперативного управління володіла автомобілем „ГАЗ 66 і військовослужбовцем якої був водій „ГАЗ 66 ОСОБА_2 (а.с. 119-120).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує посиланням (зокрема) на статтю 1187 ЦК України (а.с. 3).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається її учасниками (в тому числі і позивачем), що 25 жовтня 2012 року внаслідок зіткнення автомобіля марки «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням позивача та автомобіля марки «ГАЗ 66», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 військовослужбовця військової частини НОМЕР_3 , мала місце дорожньо-транспортна пригода (ДТП), в результаті якої був пошкоджений автомобіль позивача марки «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 .

Володільцем автомобіля марки «ГАЗ 66», д.н.з. НОМЕР_2 (як джерела підвищеної небезпеки), згідно з довідкою військової частини НОМЕР_3 від 04.08.2020 року на час скоєння ДТП була військова частина НОМЕР_3 (а.с. 114-120), яка має статус юридичної особи (а.с. 113).

Відтак, відповідно до статті 1187 ЦК України, саме військова частина НОМЕР_3 повинна нести відповідальність з відшкодування шкоди, спричиненої позивачу внаслідок порушення Правил дорожнього руху України військовослужбовцем цієї військової частини, однак позивачем і судом першої інстанції помилково визначено належним відповідачем у даній справі Міністерство оборони України.

Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у цивільній справі № 243/10982/15-ц з аналогічних правовідносин (а.с. 140-144) (на яку (зокрема) міститься посилання, як у Заяві відповідача про перегляд заочного рішення (а.с. 61-63), так і у апеляційній скарзі), яка прийшла до висновку про те, що відповідальність за статтею 1187 ЦК України з відшкодування шкоди, завданої майну позивача внаслідок порушення Правил дорожнього руху військовослужбовцем військової частини, повинна нести саме військова частина, яка має статус юридичної особи та є володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдана шкода, а висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду (виходячи з положень статтей 411 ч.5, 416 ч.2, 417 ч.1 ЦПК України), є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій.

З урахуванням вищенаведеного оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог до Міністерства оборони України.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України встановлено, що у випадку, коли суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей же суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подачу апеляційної скарги відповідач сплатив 826 грн. 80 коп. судового збору (а.с. 134), які і підлягають до стягнення з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 13 квітня 2020 рокускасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог до Міністерства оборони України про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Міністерства оборони України 826 (вісімсот двадцять шість) грн. 80 коп. судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 14 грудня 2020 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.