ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9275/20 Справа № 210/6937/19 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/6937/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року, яке ухвалене суддею Сільченком В.Є. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 березня 2020 року -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Бурлаченко С.Ю., звернулись до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», про стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати та середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати при звільненні.

В обґрунтування позову зазначили, що ОСОБА_1 у період з 02 червня 2015 року по 15 березня 2018 року працював на підприємстві відповідача на посаді головного спеціаліста відділу банківської безпеки філії Дніпровське обласне управління АТ «Ощадбанк».

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (надалі ПАТ «Ощадбанк») про стягнення заробітної плати та моральної шкоди.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.08.2019 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Бурлаченка Сергія Юрійовича, задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення заробітної плати та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 48 969 гривень 36 копійок. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень 00 копійок. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 8 000 гривень 00 копійок. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь держави судові витрати у розмірі 3 524 гривні 00 копійок.

Позивач та його представник вказують, що у позовній заяві про стягнення заробітної плати та моральної шкоди, а далі у апеляційній скарзі на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2018 року, не було охоплено вимоги щодо штрафних санкцій, а саме: компенсації за втрату частини заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Отже, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за затримку виплати заробітної плати за період з 26.09.2015 року по 16.03.2018 року, у розмірі 10301,68 грн. та середній заробіток за затримку виплати заробітної плати при звільненні за період з з 16.03.2018 року по 16.08.2019 року, у розмірі 117435,78 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати при звільненні відмовлено у зв`язку з пропуском строку звернення з позовною заявою до суду.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Вказує, що факт виконання ним роботи у вихідні дні, порушення відповідачем норм трудового законодавства були предметом дослідження в іншій справі ( 210/3221/18), отже дослідженню та підтвердженню ці факти не підлягають.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.08.2019 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 48 969 гривень 36 копійок.

Якщо виплата зарплати затримується на один і більше календарних місяців, роботодавець зобов`язаний нарахувати та виплатити працівникові компенсацію втрати частини заробітної плати, в зв`язку з чим, відповідач повинен сплатити компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 26.09.2015 року по 27.08.2019 року, у розмірі 10231,40 грн.

Вказує, що відповідно до ст.ст. 116,117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, відповідач, за період з 16.03.2018 року по 27.08.2019 року, повинен сплатити на його користь середній заробіток у розмірі 119 929,59 грн.

Вважає, що йому також має бути відшкодована відповідачем у повному обсязі сплачена ним сума адвокатові, у розмірі 12 000,00 грн., за надання професійної правничої допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - адвокат Самсонова Н.О. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати без поважних причин.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 02.06.2015 року по 15.03.2018 року позивач ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста відділу банківської безпеки філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» та звільнений з посади за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України.

Матеріалами справи підтверджено, а саме постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.08.2019 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 протягом 2015-2018 років безпосередньо виконував обов`язки, передбачені його посадовою інструкцією, у вихідні та святкові дні, тоді як заробітна плата за ці дні йому не нараховувалася та не виплачувалася, розмір невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 за роботу у вихідні та святкові дні становить 48 969,36 грн. (226,71 грн. х 108 днів х 2).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.08.2019 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 48 969 гривень 36 копійок (а.с. 14-24).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно довідки від 11.04.2018 року № 103.21-11/0501 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 226,71 грн ( а.с. 27-28).

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001року № 159 (зі змінами).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати, працівникові надається право на компенсацію, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (ст.1 вказаного Закону).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші (ст. 2 вказаного Закону).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст.3 вказаного Закону).

Відповідно до п.4 вищевказаного Порядку, проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати: сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Основною умовою для виплати громадянам компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів, зокрема, заробітної плати. При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення.

Розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати за період з 26.09.2015 року по 16.03.2018 року, у зв`язку з порушенням строків її виплати позивачу, обраховано з урахуванням виплати у серпні 2019 року, у зв`язку з чим, з урахуванням положень статей 13 ЦПК України, колегією суддів перевірено правильність розрахунку саме за такий період, тобто в межах позовних вимог.

Аналізуючи зазначений позивачем розрахунок суми компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 26.09.2015 року по 16.03.2018 року, колегія суддів дійшла висновку, що наданий позивачем ОСОБА_1 розрахунок відповідає вимогам закону.

З наданого розрахунку вбачається, що компенсація, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 , за період з 26.09.2015 року по 16.03.2018 року, з урахуванням фактично виплаченої 16.08.2019 року заробітної плати, за затримку виплати заробітної плати за період з 26.09.2015 року по 16.03.2018 року складає 10 301,68 грн., а тому позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

В зв`язку з чим, наданий позивачем розрахунок суми компенсації втрати частини заробітної платив апеляційній скарзі, відповідно до якого період визначений з 26.09.2015 року по 27.08.2019 року, колегія суддів не бере до уваги.

Застосування судом першої інстанції насідків спливу строку для звернення до суду з позовом спростовуються рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/13 у справі №1-18/2013, яке є обов`язковим для виконання на території України, у якому міститься висновок Конституційного Суду України про те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівникові заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були суми нараховані роботодавцем.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, провадження №14-623 цс18.

Щодо вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно довідки від 11.04.2018 року № 103.21-11/0501 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 226,71 грн (а.с.27-28).

Кількість робочих днів за період з 16.03.2018 року по 16.08.2019 року складає 518 днів.

Відтак середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.03.2018 року по 16.08.2019 року, з урахуванням фактично виплаченої суми заборгованості по заробітній платі, становить 117 435,78 грн. (226,71 грн. * 518 днів).

Разом з тим, метою покладення на робтодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 02 червня 2015 року по 15 березня 2018 року працював на підприємстві відповідача на посаді головного спеціаліста відділу банківської безпеки філії Дніпровське обласне управління АТ «Ощадбанк», до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (надалі ПАТ «Ощадбанк») про стягнення заробітної плати та моральної шкоди він звернувся у червні 2018 року.

Після його звернення до суду відповідач проти задоволення заявлених вимог заперечував, у добровільному порядку врегулювати спір не намагався, що свідчить про його небажання відновлювати порушене право позивача та взагалі невизнання ним факту порушення трудового законодавства по відношенню до ОСОБА_1 .

Розмір заробітної плати ОСОБА_1 за роботу у вихідні та святкові дні становить 48 969,36 грн. (226,71 грн. х 108 днів х 2), що встановлено постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.08.2019 року, який, на її виконання, фактично сплачений ОСОБА_1 16.08.2019 року.

Крім того, під час розгляду цієї справи, колегією суддів встановлено, що під час роботи ОСОБА_1 у період з 02 червня 2015 року по 15 березня 2018 року у відповідача, йому не нараховувалась компенсація за затримку виплати заробітної плати, яка зазначена вище.

Таким чином, станом на день звільнення, роботодавець не виплатив ОСОБА_1 всіх сум при звільненні, що належать йому від підприємства, які складається з заборгованості по заробітній платі у розмірі 48 969,36 грн. та компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 10 301,68 грн., всього 59271,04 грн.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 була виплачена заборгованість по заробітній платі, за постановою апеляційного суду, 16 серпня 2019 року у розмірі 48 969,36 грн., період затримки, конкретні обставини справи, розмір компенсації втрати частини доходу в зв`язку із порушенням строку її виплати, яка становить 10 301,68 грн., та не виплачена до теперішнього часу, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні позивача, а визначений позивачем розмір середнього заробітку, є співмірним зі встановленим розміром заборгованості, що є справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи.

Зазначена сума відображає дійсний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

В зв`язку з чим, наданий позивачем розрахунок суми компенсації втрати частини заробітної платив апеляційній скарзі, відповідно до якого період визначений з 16.03.2018 року по 27.08.2019 року, колегія суддів не бере до уваги.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання професійної правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання професійної правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робі, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 було сплачено адвокату Бурлаченку С.Ю. 12 000,00 грн. за надання професійної правничої допомоги за договором про надання юридичних послуг від 28.11.2098 року.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

З огляду на наведене та враховуючи задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з відповідача підлягають стягненню 12 000,00 гривен витрат на професійну правничу допомогу, які підтверджено документально.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з відповідачана користь держави, за подання позову підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1536,80 грн.

Також, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплачених останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 1152,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню на підставі п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.3 ч. 3 ст. 376, п.1 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», про стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати та середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати при звільненні задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку виплати заробітної плати за період з 26.09.2015 року по 16.03.2018 року, у розмірі 10 301( десять тисяч триста одна) гривень 68 (шістдесят вісім) копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виплати заробітної плати при звільненні, за період 16.03.2018 року по 16.08.2019 року, у розмірі 117 435 (сто сімнадцять тисяч чотириста тридцять п`ять ) гривень 78 (сімдесят вісім) копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 ( дванадцять тисяч) 00 ( нуль) копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь держави судовий збір в розмірі 1536,80 грн..

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги позивачем у розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят два ) гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 16 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: