Номер провадження: 22-ц/813/3375/20
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

встановив:

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19.10.2006 року, яке набрало законної сили 21.12.2006 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було стягнуто борг за договором позики, три відсотка річних від простроченої суми, проценти на рівні облікової ставки НБУ та судові витрати у справі (т.1, а.с.13-15).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2014 року у виконавчому провадженні №41620297 з примусового виконання вищевказаного судового рішення було замінено стягувача ОСОБА_4 її правонаступником ОСОБА_1 (т.1, а.с.16).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2014 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних витрат та трьох процентів річних в загальному розмірі 99 639,95 грн., а також на користь ОСОБА_2 суму інфляційних витрат та трьох процентів річних в загальному розмірі 24 909,99 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними було відмовлено (т.1, а.с.18-20).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.04.2015 року вказане судове рішення було залишено без змін (т.1, а.с.21-24).

15.05.2015 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з останнього на їх користь інфляційних витрат, три відсотка річних та проценти за позикою, а всього: на користь ОСОБА_1 - в сумі 221 830,91 грн.; на користь ОСОБА_2 в сумі 55 457,73 грн. (т.2, а.с.2-4).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.10.2015 року вищевказані позовні вимоги були задоволені (т.1, а.с.25-27).

Однак, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 02.07.2019 року вказане заочне рішення від 13.10.2015 року було скасовано і призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без проведення підготовчого судового засідання (т.2, а.с.120-121).

Крім того, 22.07.2016 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з останнього на їх користь інфляційних витрат, три відсотка річних та процентів за позикою, а всього: на користь ОСОБА_1 - в сумі 72 218,52 грн.; на користь ОСОБА_2 в сумі 18 561,38 грн. (т.1, а.с.2-4).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.10.2016 року вищевказані позовні вимоги були задоволені (т.1, а.с.55-57).

Однак, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.06.2019 року вказане заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27.10.2016 року було скасовано і призначено розгляд справи в порядку провадження без проведення підготовчого судового засідання (т.1, а.с.125-126).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03.07.2019 року позовні вимоги позивачів до ОСОБА_3 по вищевказаних цивільних справах про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заборгованості по сплаті процентів річних, інфляційних витрат та процентів за позикою, за період з вересня 2014 року по квітень 2015 року та з вересня 2015 року по червень 2016 року (цивільні справи № 521/1275/16ц та № 521/7812/15ц) були об`єднані в одне провадження (т.1, а.с.137).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилались на те, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19.10.2006 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було стягнуто борг, три відсотка річних від простроченої суми та проценти на рівні облікової ставки НБУ за договором позики.

Проте, вищевказане рішення суду відповідачем ОСОБА_3 до теперішнього часу не виконане, що і змусила позивачів звернутись до суду з даними позовами.

Позивачі стверджували, що свідоме невиконання відповідачем рішення суду надає їм право стягнення процентів за основним боргом, а також в порядку застосування положень статті 625 ЦК України - стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу.

Позивачі надали суду свої розрахунки заборгованості відповідача, згідно яких просили стягнути з відповідача ОСОБА_3 на їх користь за періоди з вересня 2014 року по квітень 2015 року та з вересня 2015 року по червень 2016 року, а саме:

на користь ОСОБА_1 :

проценти 74 793 грн. 40 коп.,

інфляційні витрати 214 365 грн. 67 коп.,

три відсотка річних 6 496 грн. 96 коп.;

на користь ОСОБА_2 :

проценти 18 712 грн. 45 коп.,

інфляційні витрати 53 591 грн. 42 коп.,

три відсотка річних 1 714 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2019 року позовні вимоги були задоволені частково (т.2, а.с.219-222).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 індекс інфляції та три відсотка річних від простроченої суми боргу в розмірі 5 425 грн. та 4 906,52 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 індекс інфляції та три відсотка річних від простроченої суму боргу в розмірі 1 315 грн. та 1 194,17 грн.

В решті позову було відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ставлять питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2019 року, та просять постановити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с.228-232).

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 09.12.2020 року, на 13.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (т.3, а.с. 35-38), у тому числі заявник апеляційної скарги ОСОБА_2 , оскільки за зареєстрованим місцем свого проживання відсутній (т.3, а.с.39-42).

Крім того, 08.12.2020 року представник заявників апеляційної скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвокат Бороган В.В. надав суду заяву про розгляд справи у відсутність апелянтів (т.3, а.с.44).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року, з наступними змінами (т.3, а.с. 49), тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань.

Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше року, а також виходячи з того, що явка до суду апеляційної інстанції є необов`язковою, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 17.12.2020 року.

Що стосується заяви відповідача ОСОБА_3 про перенесення слухання справи, то колегія суддів зазначає, що дана заява надійшла до суду апеляційної інстанції 10.12.2020 року, тобто вже після розгляду справи по суті апеляційної скарги, а тому не може бути задоволена (т.3, а.с. 50).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2006 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 був стягнутий борг у сумі 69 116, 99 грн., на користь ОСОБА_4 - борг в розмірі 138 233, 32 грн., на користь ОСОБА_2 - борг в розмірі 50 624, 85 грн. (т.1, а.с.13-15)

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2014 року у виконавчому провадженні з примусового виконання вищевказаного судового рішення було замінено стягувача ОСОБА_4 її правонаступником ОСОБА_1 , у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 (т.1, а.с.16).

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що на час розгляду даної справи вищевказане рішення суду не виконано, що не оспорювалось учасниками справи.

Що стосується руху цивільних справ за позовними заявами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а також стосовно об`єднання вказаних справ в одне провадження, то колегія суддів повністю погоджується з обставинами, які викладені у вступній частині даної постанови.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому суд виходив із того, що звернення особи із позовом про стягнення всієї суми заборгованості за позикою, змінює порядок, умови і строк дії договору. Саме такі зміни встановлені рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19.10.2006 року, що вказує на те, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 статті 1050 ЦК України.

Тобто, суд правильно виходив із того, що якщо за рішенням суду про стягнення заборгованості за договором позики заборгованість вказана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів за договором позики.

При цьому суд правомірно вказав, що зазначена правова позиція узгоджується із Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у своїй Постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц, провадження № 61-2404 св 18, Верховний Суд вказав, що після зміни строку виконання основного зобов`язання, відсотки за договором і пеня на нараховується, а нараховуються лише інфляційні витрати та три проценти річних від простроченої суми боргу, згідноч.2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, враховуючи аналіз вищевказаних норм закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявність судового рішення, яке боржник не виконав у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за договором позики на користь позивачів згідно рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19.10.2006 року.

Разом з тим, суд правильно вказав, що позивачі як кредитори не позбавлені права на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Так, у відповідності до вищевказаних вимог цивільного законодавства боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому суд правильно вказав, що при вирішенні спору слід врахувати, що встановлені ч.2 ст. 625 ЦК України платежі є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, як наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_3 стверджував, що до виниклих між сторонами правовідносин має бути застосована стаття 613 ЦК України як підстава відмови у позові, оскільки кредитори відмовились прийняти належне виконання зобов`язання, запропонованого ним.

Відповідач посилався на те, що він намагався виконати вищевказане рішення Приморського суду м.Одеси, надсилав відповідачам грошові кошти частинами, які не прийняті позивачами, що підтверджується квитанціями та вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.04.2015 року (т.1, а.с.78-83).

При цьому відповідач ОСОБА_3 наполягав на тому, що сторони є колишніми родичами, сімейні стосунки між ними не склалися та відповідачі свідомо не отримують грошові кошти частинами на виконання рішення суду з метою постійного звернення до суду із аналогічними позовами за кожен рік після ухвалення судового рішення, що призводить до штучного збільшення заборгованості з метою позбавити його прав на об`єкт нерухомості кафе-бара « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого по АДРЕСА_1 , шляхом його реалізації в межах виконавчого провадження.

Однак, суд обгрунтовано не погодився із вказаними доводами відповідача про застосування до виниклих правовідносин положень ст. 613 ЦК України, за якою кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, оскільки доказів належного виконання зобов`язання в повному обсязі ОСОБА_3 в процесі розгляду справи не надано.

При цьому, суд врахував право позивачів як кредиторів, визначене ст. 529 ЦК України, за якою кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Також суд правильно виходив із того, що в даному випадку відсутні підстави для застосування судом ст. 617 ЦК України, за якою особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Суд обгрунтовано вказав, що ст. 617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, в той час як ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що розмір інфляційних витрат за період прострочення з вересня 2014 року по квітень 2015 року та з вересня 2015 року по червень 2016 року а також трьох процентів річних від простроченої суми за спірний період, слід розраховувати у відповідності до діючого законодавства.

При цьому, суд правильно вказав, що вимоги позивачів про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних за період до вересня 2014 року були стягнуті на їх користь з відповідача ОСОБА_3 рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2014 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.04.2015 року, про що було вказано вище, тобто набрало законної сили (т.1, а.с.18-20, 21-24).

З цих підстав суд дійшов висновку про те, що інфляційні витрати, які підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_1 за період прострочення з вересня 2014 року по квітень 2015 року становлять 3 162 грн., за період прострочення з вересня 2015 року по червень 2016 року становлять 2 263 грн.

Інфляційні витрати, які підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_2 за період прострочення з вересня 2014 року по квітень 2015 року становлять 769 грн., за період прострочення з вересня 2015 року по червень 2016 року становлять 546 грн.

Три відсотка річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 за вищевказаний спірний період складають 4 906 грн. 52 коп.

Три відсотка річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 за вищевказаний спірний період складають 1 194 грн. 17 коп.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачів процентів за договором позики, то суд обгрунтовано відмовив в задоволенні цих позовних вимог, оскільки договір позики, укладений між сторонами був припинений з моменту звернення позивачів до суду, та по яким Приморським районним судом м. Одеси від 19.10.2006 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 був стягнутий борг в розмірі 69 116, 99 грн., на користь ОСОБА_4 - борг в розмірі 138 233, 32 грн., на користь ОСОБА_2 - борг в розмірі 50 624, 85 грн., про що також вказано вище.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачів суму інфляційних витрат та трьох відсотків річних, станом на червень 2016 року, включно, тобто до 01.07.2016 року. При цьому судом правомірно враховано, що позовні вимоги були заявлені саме за вказаний період часу, про що також вказано вище (т.1, а.с.2-4).

Разом з тим, суд допустився помилки при здійсненні розрахунку інфляційних витрат та трьох відсотків річних, за період з 01 вересня 2014 року по 01 липня 2016 року, виходячи з наступного.

Так, із матеріалів справи вбачається, що станом на 01.09.2014 року невиплачений борг відповідача ОСОБА_3 перед позивачем ОСОБА_1 склав 208 350,32 грн. (69 116,99 грн. + 1389 233,33 грн.), перед позивачем ОСОБА_2 50 624,85 грн.

З цих підстав, колегія суддів зазначає, що відповідно до даних онлайн-калькулятора 3% річних та інфляції щодо розрахунку зазначених виплат, вони склали:

інфляційні виплати, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 за період з 01.02.2014 року по 01.07.2016 року склали 137 550,20 грн.;

інфляційні виплати, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 за період з 01.02.2014 року по 01.07.2016 року склали 33 583,06 грн.;

3 %, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 за період з 01.02.2014 року по 01.07.2016 року склали 11 401 грн.;

3 %, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 за період з 01.02.2014 року по 01.07.2016 року склали 2 784 грн.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційної скарги частково надали суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити, в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_2 інфляційних витрат та 3-х % річних, з підстав, викладених в мотивувальній частині цієї постанови, а також щодо стягнення з ОСОБА_3 в дохід держави судового збору.

При цьому колегія суддів виходить із того, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підлягають задоволенню на загальну суму 185 318,26 грн. (148 951,20 грн. + 36 367,06 грн.), то з ОСОБА_3 в дохід держави за розгляд справи в суді першої інстанції слід стягнути 1 853,18 грн., що складає 1% від задоволених позовних вимог.

В решті рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2019 року слід залишити без змін.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, та враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне стягнути ОСОБА_3 на користь державного бюджету за реквізитами Одеського апеляційного суду судовий збір у сумі 2 234,27 грн. ((137 550,20 + 11 401) :100 х 150%).

Також слід стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частину сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 545,51 грн. ((33 583,06 + 2784) :100 х 150%).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.2 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2019 року змінити, в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_2 інфляційних витрат та 3-х % річних, а також в частині стягнення з ОСОБА_3 в дохід держави судового збору, у зв`язку з чим прийняти в цій частині постанову, якою:

стягнути з ОСОБА_3 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь позивача ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 , інфляційні витрати за період з 01.09.2014 року по 01.07.2016 року у загальній сумі 137 550,20 грн. (сто тридцять сім тисяч п`ятсот п`ятдесят гривень 20 копійок);

стягнути з ОСОБА_3 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь позивача ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_3 , інфляційні витрати за період з 01.09.2014 року по 01.07.2016 року у загальній сумі 33 583,06 грн. (тридцять три тисячі п`ятсот вісімдесят три гривні 06 копійок);

стягнути з ОСОБА_3 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь позивача ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 , 3 % річних за період з 01.09.2014 року по 01.07.2016 року у загальній сумі 11 401 грн. (одинадцять тисяч чотириста одну гривню);

стягнути з ОСОБА_3 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь позивача ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_3 , 3 % річних за період з 01.09.2014 року по 01.07.2016 року у загальній сумі 2 784 грн. (дві тисячі сімсот вісімдесят чотири гривні);

стягнути з ОСОБА_3 , ІПН: НОМЕР_1 , в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1853,18 грн. (одна тисяча вісімсот п`ятдесят три гривні 18 копійок).

В решті рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь позивача ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_3 , судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 545,51 грн. (п`ятсот сорок п`ять гривень 51 копійку).

Стягнути з ОСОБА_3 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь державного бюджету, за реквізитами Одеського апеляційного суду судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2234, 27 грн. (дві тисячі двісті тридцять чотири гривні 27 копійок).

Вказані кошти стягнути за наступними реквізитами Одеського апеляційного суду:

Отримувач коштів - УК у м.Одесі/Малиновськ. р-н/22030101

Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38016923

Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача (МФО) - 899998

Рахунок отримувача - UA0015007

Код класифікації доходів бюджету 22030101

Призначення платежу - *;101.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра