Постанова

Іменем України

14 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 161/8070/19

провадження № 61-8668св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Носковим Олександром Миколайовичем, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2019 року в складі судді Пушкарчук В. П. та постанову Волинського апеляційного суду від 05 травня 2020 року в складі колегії суддів: Осіпука В. В., Данилюк В. А., Матвійчук Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 лютого 2019 року.

Попереднім власником квартири була її сестра - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . До смерті вона проживала у спірній квартирі зі своїм чоловіком, разом та були там зареєстровані. 09 травня 2009 року шлюб між сестрою та її чоловіком ОСОБА_2 було розірвано.

Крім того позивачка вказувала, що у спірній квартирі залишається зареєстрованим чоловік її померлої сестри - відповідач ОСОБА_2 , який не несе жодних витрат на утримання житла, не сплачує комунальні платежі та тривалий час у квартирі не проживає.

Реєстрація відповідача у квартирі, що належить позивачці на праві власності, не дає їй можливості оформити субсидію по сплаті комунальних послуг за житло та скористатись іншими соціальними пільгами.

Добровільно знятися з реєстрації ОСОБА_2 не бажає.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 , будучи зареєстрованим у спірній квартирі, більше року без поважних причин у ній не проживає, то позивач ОСОБА_1 , посилаючись на частину другу статті 405 ЦК України, просила суд визнати його таким, що втратив право користування квартирою та відшкодувати їй судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживає у спірній квартирі з поважних причин, а саме через неприязні відносини з позивачем, а тому його не можна вважати таким, що втратив право на користування жилим приміщенням по місцю реєстрації, яке належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 .

Постановою Вінницького апеляційного суду від 05 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що відповідач не втратив з власної волі інтерес до спірної квартири, в якій зареєстрований, і яка є його єдиним житлом, а його непроживання в ній понад рік пов`язане з об`єктивними причинами, та не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

Крім того апеляційний суд звернув увагу на те, що позивач в апеляційній скарзі зазначає інші підстави позову ніж ті, з якими вона звернулась до суду та вказала у позовній заяві. Тому оскільки зазначена у позовній заяві позивачем підстава позову не була нею змінена до закінчення підготовчого засідання у справі, а змінена лише в апеляційній скарзі, то колегія суддів вважала, що дана обставина не впливає на законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції і не може бути підставою для його зміни чи скасування.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

04 червня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 через свого адвоката Носкова О. М. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 травня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Також посилається на те, що відповідач не є членом її сім`ї та не має ніякого відношення до позивача, як до власника спірної квартири, та втратив своє право на користування житловим приміщенням з моменту набуття право власності ОСОБА_1 на квартиру. Тому позивач, як власник квартири, має право вимагати від відповідача, який не є і не був членом її сім`ї, усунення порушень її права власності на вказану квартиру, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Крім того, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № 6-709цс16.

Доводи інших учасників справи

26 серпня 2020 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 , через засоби поштового зв`язку, подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Справа надійшла до Верховного Суду у вересні 2020 року.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником спірної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 09 лютого 2019 року (а. с. 4).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою спрірної квартири, що підтверджується копією довідки від 10 травня 2019 року № 46067 (а. с. 9).

З наявних у матеріалах справи повідомлень Луцького відділу поліції у Волинській області від 26 жовтня 2018 року, від 03 січня 2019 року та довідок від 09 травня 2019 року, від 15 травня 2019 року, виданих цим же органом на звернення сторін спору, висновку № 8245 від 24 жовтня 2018 року Луцького ВП ГУНП у Волинській області за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 , показів свідків допитаних судом першої інстанції, встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують неприязні стосунки, позивач ставши власником житла, у якому до того проживав і залишається зареєстрованим відповідач, змінила вхідний замок на дверях квартири, чим обмежила доступ відповідача до житла.

Також, з повідомлення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року встановлено, що у провадженні цього суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до Луцької міської ради, третя особа ОСОБА_1 про втановлення факту проживання однією сім`єю, скасування розпорядження відділу реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради щодо приватизації спірного житла попереднім його власником ОСОБА_3 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Звертаючись до суду, позивач просила захистити її права як власника житла, шляхом визнання бувшого чоловіка попереднього власника квартири таким, що втратив право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він не проживає за місцем реєстрації понад рік з власної волі.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи між позивачем та відповідачем склалися неприязні відносини, із-за чого позивач ОСОБА_1 змінила дверний замок, чим фактично позбавила відповідача ОСОБА_2 можливості доступу до спірної квартири та проживання у ній.

Тому відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, вірно виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 не проживав у спірній квартирі з поважних причин, а саме із-за неприязних стосунків з позивачем ОСОБА_1 .

Виходячи з вищезазначеного, відповідач на момент розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції не втратив з власної волі інтерес до спірної квартири, в якій зареєстрований, і яка є його єдиним житлом, а його непроживання в ній понад рік пов`язане з об`єктивними причинами, та не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

Тому оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, прийнятті з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Посилання в касаційній скарзі на те, що відповідач втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки він являється членом сім`ї бувшого власника житла та не має ніякого відношення до позивача, як до власника спірної квартири, не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги, з огляду на таке.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка, як на підставу для задоволення її вимог зазначала, що відповідач ОСОБА_2 більше року не проживає у спірній квартирі без поважних причин, і саме враховуючи цю підставу позову вона просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житлом.

Однак, в касаційній скарзі позивачка зазначає, що відповідач втратив право користування спірним жилим приміщенням з іншої підстави, а саме, враховуючи те, що він являється членом сім`ї бувшого власника житла.

Відповідно до вимог частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Оскільки, зазначена у позовній заяві позивачем підстава позову не була нею змінена до закінчення підготовчого засідання у справі, а змінена лише в апеляційній скарзі, то колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що дані доводи не можуть бути прийняті до уваги та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № 6-709цс16, є необґрунтованими, оскільки у вказаній справі встановлені інші фактичні обставини.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Щодо клопотання позивача про закриття провадження у справі

У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшло клопотання представника позивача - Носкова О. М. про закриття провадження у справі.

Клопотання мотивоване тим, що позивачу стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30 червня 2020 року серії НОМЕР_1 .

Посилаючись на пункт 7 частину 1 статті 255 ЦПК України, просив закрити касаційне провадження в даній справі.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Разом з тим, згідно з частиною третьою статті 414 ЦПК України, якщо суд першої або апеляційної інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони в спірних правовідносинах, що не допускають правонаступництва, після ухвалення рішення не може бути підставою для застосування положення частини першої цієї статті.

Оскільки спірні правовідносини не допускають правонаступництво та, крім того, суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили законні судові рішення, то відсутні правові підстави для застосування положення частини першої статті 414 ЦПК України та закриття провадження у справі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданої адвокатом Носковим Олександром Миколайовичем залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

О. С. Ткачук