Дата документу 01.12.2020 Справа № 320/64/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/64/19 Головуючий у 1 інстанції: Колодіна Л.В.
Провадження № 22-ц/807/3487/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 вересня 2020 року у справі за позовом заступника прокурора Запорізької області, який діє в інтересах Міністерства аграрної політики та продовольства України до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛВЗ-2017» про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У сіні 2019 року заступник прокурора Запорізької області, який діє в інтересах Міністерства аграрної політики та продовольства України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «ЛВЗ-2017» про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно.

В обґрунтування позову зазначав, що між державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого входить ДП «Бердянське агроторгове підприємство», та ОСОБА_2 , 08 вересня 2014 року укладено договір купівлі-продажу 9/10 частин комплексу будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2 зазначеного договору частина комплексу, що є предметом договору, складається з будівлі Б-3, підвалу під Б-3, рампи до Б-3, навісу «б», ганка до Б-3, рампи до Б-3, ганка до Б-3, ганка до Б-3, рампи до Б-3, ганка до Б-3, прибудови 64-1, прибудови 65-1, надбудови над Б-3, будівлі 3-1, будівлі К-1, будівлі К1-1, будівлі 0-1, будівлі П-1, будівлі Р-1, ганка до Р-1, огорожі № 1, воріт. Загальна площа будівель складає 4253,2 кв. м.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року у справі № 320/4812/15 задоволено позов прокуратури області, визнано недійсним зазначений договір купівлі-продажу 9/10 частин комплексу будівель та споруд, а також зобов`язано відповідача у справі ОСОБА_2 повернути Державі в особі Міністерства аграрної політика та продовольства України вищевказані об`єкти нерухомості, що були предметом недійсного договору.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року рішення першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою органів прокуратури відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року - скасовано. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання ОСОБА_2 повернути Державі отримане за договором майно, фактично залишено в силі.

Таким чином, ОСОБА_2 з 06 вересня 2017 року зобов`язаний був вчинити дії щодо повернення майна, отриманого на підставі вказаного договору, Державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Проте, на підставі протоколу № 1 зборів засновників ТОВ «ЛВЗ-2017» від 09 січня 2018 року за актом приймання-передачі нерухомого майна від 12 січня 2018 року № 4 засновником ТОВ «ЛВЗ-2017» ОСОБА_2 передано до статутного фонду вказаного товариства 9/10 частин комплексу, який розташований по АДРЕСА_1 , до складу якого увійшли: виробнича будівля, літ. Б-3, загальною площею 3395,9 кв. м., будівля спиртосховища, літ. 3-1, загальною площею 176,3 кв. м., будівля матеріального складу, літ. К-1, загальною площею 540,4 кв. м., будівля пождепо, літ. 0-1, загальною площею 16,8 кв. м., будівля матеріального складу, літ. П-1, загальною площею 72 кв. м., будівля побутового приміщення, літ. Р-1, загальною площею 51,8 кв. м., огорожа № 1.

У подальшому на підставі протоколу № 8 зборів засновників ТОВ «ЛВЗ-2017» від 12 липня 2018 року за актом приймання-передачі нерухомого майна від 12 липня 2018 № 2 ТОВ «ЛВЗ-2017», в особі його директора ОСОБА_1 , передано учаснику зазначеного товариства ОСОБА_1 у якості вартості долі у статутному фонді товариства нерухоме майно в натурі, а саме нежитлову будівлю 3-1 загальною площею 172,4 кв.м. При цьому, за повідомленням Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 18 червня 2018 року № 213 вказаній будівлі присвоєно адресу: АДРЕСА_2 . Крім того, на підставі проведеної у червні 2018 року КП Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» на замовлення ТОВ «ЛВЗ-2017» інвентаризації вказаної будівлі її загальна площа зменшилась з 176,3 кв. м. до 172.4 кв. м.

Отже, на теперішній час Держава в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України позбавлена можливості повернути державне майно, яке незаконно вибуло із державної власності.

Належність зазначеного майна на праві власності Державі, недотримання закону сторонами правочину вимог закону при відчуженні майна, і як наслідок недійсність договору купівлі-продажу, встановлено рішеннями судів у справі № 320/4812/15-ц та не потребує доведення в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Встановлені у справі 320/4812/15-ц обставини мають преюдиційне значення для вирішення вказаного спору. При цьому, основою будь-якої держави є нормативно правові акти, які є обов`язковими до виконання. Без права і законодавства держава не спроможна ефективно управляти суспільством, забезпечувати здійснення прийнятих нею рішень, охороняти і захищати права своїх громадян. Створюючи систему органів державної влади та визнаючи свободу кожного у реалізації права на власність, держава жодним чином не мала на меті щоб будь-який суб`єкт правовідносин міг обійти встановлений законом порядок набуття певних прав. Саме тому, врегульовуючи відносини набуття права на власність, законодавець унормував їх шляхом встановлення відповідних процедур з чіткою вимогою - недопущення порушення прав інших осіб. При цьому кожному без винятку не надано право на зловживання чи нівелювання закону. Набуття ТОВ «ЛВЗ-2017» та в подальшому - учасником вказаного товариства ОСОБА_1 права власності на спірні об`єкти нерухомості має лише видимість законного, що фактично можна віднести до зловживання правом, а саме особливого виду юридично значущої поведінки, яка полягає у соціально шкідливих учинках суб`єкта права, у використанні недозволених конкретних форм у межах дозволеного законом загального типу поведінки, що суперечить цільовому призначенню права. Наведене підриває правові основи держави та авторитет законодавця, створює у суспільстві видимість правової нерівності. Таким чином, ОСОБА_2 , достеменно знаючи про відсутність у нього станом на 12 січня 2018 року повноважень, щодо відчуження спірного майна (був стороною у справі № 320/4812/15), створивши видимість законної поведінки, здійснив його передачу до статутного капіталу ТОВ «ЛВЗ-2017», засновником якого є він, а у подальшому вказаним підприємством передано зазначене майно учаснику підприємства - ОСОБА_1 у якості вартості його долі у статутному капіталі товариства. Зазначене призводить до того, що Держава в особі Міністерства не може вільно розпоряджатись належним майном, отримувати дохід від передачі прав на майно у встановлений законом спосіб. Таким чином, прокуратура Запорізької області звернулась із даною позовною заявою в інтересах органу, уповноваженого захищати майнові інтереси держави у спірних правовідносинах, а саме в інтересах Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Посилаючись на наведені обставини, просили суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 107, а саме: нежитлову будівлю З-1 загальною площею 172,4 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , у власність Держави Україна, в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України; Визнати за Державою Україна, в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України право власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 107, а саме: нежитлову будівлю З-1 загальною площею 172,4 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Стягунти з ОСОБА_1 на користь прокуратури Запорізької області судовий збір.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 вересня 2020 року позов задоволено.

Визнано за Державою Україна, в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України право власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 107, а саме: нежитлову будівлю З-1 загальною площею 172,4 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 107, а саме: нежитлову будівлю З-1 загальною площею 172,4 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , у власність Держави Україна, в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Запорізької області судовий збір на подачу позову в розмірі 3524 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Запорізької області судовий збір на подачу заяви про вжиття заходів забезпечення позову в розмірі 881 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що предметом позову є витребування з чужого незаконного володіння індивідуально визначеного об`єкта нерухомості, існування якого та перебування у володінні ТОВ «ЛВЗ-2017» на незаконних підставах є доведеним та підтвердженим матеріалами справи, внаслідок чого держава в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, як власник майна, не має можливості вільно розпоряджатися цим майном. При цьому, підтверджено, що позивач та відповідач не перебувають у зобов`язально-правових відносинах. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що право держави, в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, на власність підлягає захисту.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 вересня 2020 року, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення. Стягнути з Прокуратури Запорізької області судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 5286 грн.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що з норми статті 388 ЦК України вбачається, що право витребування майна має тільки власник цього майна, проте, враховуючи, що однією із позовних вимог є визнання права власності на спірне майно, то слід дійти висновку, що на час подачі позовної заяви Держава України не є власником цього майна і тому не і будучи власником спірного майна, не може ставити питання про його витребування. В апеляційній скарзі також міститься посилання на практику Європейського Суду з прав людини, із зазначенням, що витребування у добросовісного набувача майна становить порушення права ОСОБА_1 на мирне володіння майном. Крім того, прокурором не надано належних і допустимих доказів, на підтвердження вибуття майна поза волею держави. В обґрунтування порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ОСОБА_1 зазначає про помилковість посилання суду першої інстанції на рішення по справі № 320/4812/15, як на підставу звільнення від доказування, оскільки позивачем у тій справі був залучений фонд державного майна України, а відповідачами - Міністерство аграрної політики та продовольства України, ОСОБА_2 . Поза увагою суду також залишилось те, що прокурором не було дотримано процедури повідомлення Міністерство аграрної політики та продовольства України про подачу позову, вказане повідомлення було направлено одночасно з поданням позову.

У відзиві Запорізька обласна прокуратура посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги, та просять рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 вересня 2020 року залишити без змін, а скаргу без задоволення. Посилання скаржника на рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії» є недоцільним, оскільки будь-яких правовідносин між Міністерством та ОСОБА_1 не виникало. Воля Держави, як власника може виражатися лише в таких діях органу державної влади, які відповідають вимогам законодавства України та її інтересам, а отже відчуження спірного майна Міністерством здійснено поза волею його «титульного» власника Держави, шляхом укладення 08 вересня 2014 року договору купівлі-продажу із ОСОБА_2 . Доводи ОСОБА_1 щодо неповідомлення прокуратурою Міністерство про пред`явлення позову, спростовуються матеріалами справи.

01 грудня 2020 року від ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на адресу апеляційного суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначається, що прокурором не було доведено бездіяльність органу, в інтересах якого він звертається до суду, та не виконано вимог щодо надання такому органу можливості відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Крім того, у практиці Верховного Суду є непоодинокі випадки визнання необґрунтованими доводів прокурора щодо наявності у нього права на звернення до суду з метою захисту інтересів держави.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 08 вересня 2014 року між державою Україна, в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого входить державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 9/10 частин комплексу будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , (т. 1/а.с. 20-23).

З пункту 2 Договору вбачається, що його предметом є частина комплексу, яка складається з будівлі Б-3, підвалу під Б-3, рампи до Б-3, навісу «б», ганка до Б-3, рампи до Б-3, ганка до Б-3, ганка до Б-3, рампи до Б-3, ганка до Б-3, прибудови б4-1, прибудови б5-1, надбудови над Б-3, будівлі З-1, будівлі К-1, будівлі К1-1, будівлі О-1, будівлі П-1, будівлі Р-1, ганка до Р-1, огорожі № 1, воріт. Загальна площа будівель складає 4253,2 кв.м.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року у справі № 320/4812/15 вищевказаний договір купівлі-продажу визнано недійсним. Зобов`язано ОСОБА_2 повернути державі в особи Міністерства аграрної політики та продовольства України 9/10 частин комплексу будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються з будівлі Б-3, підвалу під Б-3, рампи до Б-3, навісу «б», ганка до Б-3, рампи до Б-3, ганка до Б-3, ганка до Б-3, рампи до Б-3, ганка до Б-3, прибудови б4-1, прибудови б5-1, надбудови над Б-3, будівлі З-1, будівлі К-1, будівлі К1-1, будівлі О-1, будівлі П-1, будівлі Р-1, ганка до Р-1, огорожі № 1, воріт (т. 1 а.с. 24-28).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року у справі № 320/4812/15 було скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою органів прокуратури відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року скасовано. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року в частині повернення ОСОБА_2 того, що він передав державі, в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, на виконання укладеного між ними 08 вересня 2014 року договору купівлі-продажу 9/10 часток комплексу будівель та споруд по АДРЕСА_1 , у зв`язку з визнанням судом зазначеного договору недійсним, скасовано, справа в цій частині передана на новий розгляд суду до першої інстанції. У постанові також міститься посилання на обґрунтованість постановлення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області рішення від 13 липня 2016 року про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним у зв`язку з тим, що нерухоме майно було відчужене з порушенням вимог законодавства, без погодження Фондом державного майна України (т. 1 а.с. 29-42).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду, що з 06 вересня 2017 року ОСОБА_2 був зобов`язаний вчинити дії щодо повернення майна, отриманого на підставі договору купівлі-продажу 9/10 часток комплексу будівель та споруд по АДРЕСА_1 Державі, в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, який визнано недійним судовим рішенням.

Проте, на підставі протоколу № 1 зборів засновників ТОВ «ЛВЗ-2017» від 09.01.2018 за актом приймання-передачі нерухомого майна від 12 січня 2018 № 4 засновником ТОВ «ЛВЗ-2017» ОСОБА_2 передано до статутного фонду вказаного товариства 9/10 частин комплексу, який розташований по АДРЕСА_1 , до складу якого увійшли наступні споруди: виробнича будівля, літ. Б-3, загальною площею 3395,9 кв. м., будівля спиртосховища, літ. З-1, загальною площею 176,3 кв. м., будівля матеріального складу, літ. К-1, загальною площею 540,4 кв. м., будівля пождепо, літ. О-1, загальною площею 16,8 кв. м., будівля матеріального складу, літ. П-1, загальною площею 72 кв. м., будівля побутового приміщення, літ. Р-1, загальною площею 51,8 кв. м., огорожа № 1 (т. 1 а.с.43-45).

З листа Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 18 червня 2018 року № 213, вбачається, що об`єктам нерухомого майна із комплексі будівель та споруд, об`єкта житлової нерухомості по АДРЕСА_1 , присвоєно адресні номери, а саме: 1. Відокремленим об`єктам нерухомого майна : будівлі З-1 загальною площею 176,3 кв. м., основною площею 176,3 кв. м. АДРЕСА_2 ; будівлі П-1 загальною площею 72,0 кв. м., основною площею 66,5 кв. м. АДРЕСА_3 ; будівлі А-2 загальною площею 533,8 кв. м., основною площею 397,5 кв. м. АДРЕСА_4 ; 2. Об`єктам нерухомого майна, які перебувають у сформованому комплексі будівель та споруд:будівлі Б-3 загальною площею 3395,9 кв. м., основною площею 2925,7 кв. м., будівлі Р-1 загальною площею 51,8 кв. м., основною площею 41,6 кв. м. АДРЕСА_5 ; будівлі К-1 загальною площею 540,4 кв. м., основною площею 540,4 кв. м., будівлі О-1 загальною площею 16,8 кв. м., основною площею 16,8 кв. м. АДРЕСА_6 (т. 1 а.с.46).

В подальшому на підставі протоколу № 8 зборів засновників ТОВ «ЛВЗ-2017» від 12 липня 2018 року за актом приймання-передачі нерухомого майна від 12 липня 2018 року № 2 ТОВ «ЛВЗ-2017», в особі його директора ОСОБА_1 , передано учаснику зазначеного товариства ОСОБА_1 у якості вартості долі у статутному фонді товариства нерухоме майно в натурі, а саме нежитлову будівлю З-1, загальною площею 172,4 кв. м., основною площею 172,4 кв. м., яка розташована: АДРЕСА_2 та нежитлову будівлю А-2, загальною площею 524,5 кв. м., основною площею 391,7 кв. м., яка розташована: АДРЕСА_4 ( т. 1 а.с.47-49).

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 01 листопада 2018 року у справі № 908/1090/18 задоволено позов прокуратури області та визнано відсутнім у ТОВ «ЛВЗ-2017» права власності на нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю П-1, загальною площею 64,7 кв. м., витребувано нерухоме майно з чужого незаконного володіння ТОВ «ЛВЗ-2017» та визнано за Державою Україна, в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, право власності на зазначене нерухоме майно (т. 1 а.с.167-173).

Постановою Центрального апеляційного Господарського суду від 18 лютого 2019 року у справі №908/1090/18 апеляційну скаргу ТОВ «ЛВЗ-2017» задоволено частково: рішення Господарського суду Запорізької області від 01 листопада 2018 року скасовано в частині визнання відсутнім у ТОВ «ЛВЗ-2017» права власності на нерухоме майно та визнання за Державою Україна, в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю П-1, загальною площею 64,7 кв. м. у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.174-179).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником нежитлової будівлі З-1 загальною площею 172,4 кв. м., основною площею 172,4 кв. м., реєстраційний номер 107 є ОСОБА_1 (т. 1 а.с 52-55).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317 і 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15.

Зазначена правова позиція була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункти 146-147.

Так, ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Та обставина, що продаж спірного майна здійснено з порушенням вимог законодавства - без погодження з Фондом державного майна України, встановлена постановою Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 320/4812/15-ц, що і стало підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 вересня 2014 року.

При цьому, доводи апеляційної що встановлені рішеннями судів у справі № 320/4812/15 обставини не можуть мати преюдиційне значення для цієї справи, оскільки спір в тій справі відбувався між Фондом державного майна України як позивачем та Міністерством аграрної політки України, ОСОБА_2 як відповідачами не заслуговують на увагу. Так, в справі, яка переглядається апеляційним судом, прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики України, а тому вище встановлені обставини не підлягають доказуванню.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо недоведеності вибуття майна поза волею держави, не приймаються до уваги, оскільки відчуження спірного майна Міністерством аграрної політики та продовольства України здійснено поза волею його «титульного» власника держави шляхом укладення 08 вересня 2014 року договору купівлі-продажу із ОСОБА_2 . Отже, продаж Міністерством аграрної політики та продовольства України спірного майна з порушенням вимог закону не свідчить про вираження волі держави на відчуження майна.

Встановивши, що нежитлові вибули з володіння власника держави поза його волею, на підставі договору купівлі-продажу від 08 вересня 2014 року, який у подальшому було визнано недійсним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року саме підстав недодержання процедури відчуження державного майна - відсутності погодження Фонду державного майна на його відчуження, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та витребування на користь власника зазначеного приміщення, яке на момент розгляду справи переобладнане, з чужого незаконного володіння.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності попереднього повідомлення Прокуратурою Міністерство аграрної політики та продовольства України також не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалам справи.

Так, до позовної заяви заступником прокурора Запорізької області додано копію повідомлення від 28 грудня 2018 року про вжиття заходів представницького характеру, надісланого на адресу Міністерства аграрної політики та продовольства України (т. 1 а.с. 62).

Посилання ОСОБА_1 на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції в цьому випадку є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Разом з тим, принцип «належного урядування», на який посилається заявник, не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки саме судовими рішеннями, які є обов`язковими для виконання на всій території України, була вже визначена заборона подальшого відчуження майна для ОСОБА_2 , який мав повернути його державі. І саме для ОСОБА_2 настали наслідки через дії державного органу. Разом з тим, у контексті спірних відносин нерухоме майно вибуло із власності Держави не на підставі незаконних дій органів державної влади, а на підставі неправомірних дій ОСОБА_2 .

При цьому, витребування нерухомого майна, яке є державною власністю, переслідує легітимну мету та спрямовано на недопущення протиправного привласнення державного майна.

Добросовісний набувач не позбавлений можливості на відшкодування завданих збитків у порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, а також наділений правами, передбаченими частинами третьою, четвертою статті 390 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що наявність вимоги позовної заяви про визнання права власності на спірне майно за Державою Україна, в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України право власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 107, а саме: нежитлову будівлю З-1 загальною площею 172,4 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , свідчить про те, що Держава Україна не є власником цього майна також є помилковими.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Оскільки право власності позивача на спірні нерухомі об`єкти не визнається відповідачем, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року по справі № 457/1258/14-ц, провадження № 61-5030св18.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 вересня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 10 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: