Справа № 462/723/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/543/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Фейір К.О.

З участю:скаржника ОСОБА_1 , представника Вільної професійної спілки інженерно-технічних працівників ДАП «Львівські авіалінії» Вереса В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 06 лютого 2020 року постановлену судом у складі судді Гедз Б.М. у справі № 462/723/13ц за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, посадових осіб Залізничного ВДВС м.Львова, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання до вчинення дій,

в с т а н о в и в :

03.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою, в якій просить:

- визнати неправомірними дій начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м.Львові Добоша Юрія Олеговича та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби м.Львова (далі ДВС) щодо невиконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 04.04.2013 року у справі № 462/723/13ц та закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 без виконання рішення суду;

- скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817;

- зобов`язати начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Добоша Юрія Олеговича та його підлеглих Залізничного ВДВС м.Львова щодо невиконання рішення суду Залізничного районного суду м.Львова від 04.04.2013 року у справі № 462/723/13-ц та закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 без виконання рішення усунути порушення (поновити порушене право заявника) та зобов`язати вжити всі заходи для виконання рішення суду, яке набрало законної сили;

- здійснити судовий контроль за виконанням рішення Залізничного районного суду від 04.04.2013 року у справі № 462/723/13-ц, зобов`язати суб`єктів оскарження повідомити суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня одержання ухвали;

- винести окрему ухвалу за фактом виявлення умисного невиконання судового рішення, що набрало законної сили, або перешкоджання його виконанню посадовими особами суб`єктів оскарження, яку надіслати прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи до порушників законодавства.

Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 06 лютого 2020 року скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, посадових осіб Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львова, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання до вчинення дій залишено без розгляду.

Роз`яснено заявнику його право на повторне звернення до суду після усунення причин, що були підставою для залишення скарги без розгляду.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується із висновком суду про те, що пропустив строк звернення до суду із скаргою, що стало підставою для залишення скарги без розгляду. Висновки судді Б.М.Гедз про ліквідацію боржника не ґрунтуються на вимогах закону, не враховано рішення та правові висновки судів вищих інстанцій, має місце посилання на хибні висновки попередніх судів. Судом не взято до уваги відповідь Начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Ю.Добоша від 16.01.2020 № С-327/1/02 на його звернення до Національного антикорупційного бюро України від 29.11.2019 року, яке він отримав 31.01.2020 року та звернувся із скаргою в суд 03.02.2020 року.

Рішення суду від 04.04.2013 року у справі № 462/723/13ц про стягнення з Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» на користь ОСОБА_1 35 506, 60 грн. різниці середнього заробітку з урахуванням індексації та компенсації за період з 07.11.2007 року по 30.01.2013 року, яке набрало законної сили 24.09.2013 року не виконано до цього часу.

Внаслідок невиконання рішення суду порушено ст.129-1 Конституції України, відсутній контроль за виконанням судових рішень посадових осіб.

Просить скасувати оскаржувану ухвалу суду, справу направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Заслухавши пояснення скаржника ОСОБА_1 , представника Вільної профспілки інженерно-технічних працівників ДАП «Львівські авіалінії» Вереса В.М. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

З матеріалів справи судом встановлено, що 03.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою .

В обґрунтування скарги зазначає, що 04.04.2013 року Залізничним районним судом м.Львова у справі № 462/723/13ц прийнято рішення про стягнення із ДАП «Львівські авіалінії на його, ОСОБА_1 , користь 35 506,60 грн. різниці середнього заробітку з урахуванням індексації та компенсації за період з 07.11.2007 року по 30.01.2013 року. Зазначене рішення суду набрало законної сили 24.09.2013 року та 01.11.2013 року видано виконавчий лист, який передано на виконання у Залізничний ВДВС ЛМУЮ. На даний час рішення суду не виконано.

12.11.2013 року Залізничним ВДВС ЛМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 40665817.

23.12.2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №40665877 без виконання рішення суду.

В обґрунтування постанови державний виконавець прописав, що 03.11.2011 року Міністерством інфраструктури України прийнято рішення про припинення шляхом ліквідації Державного підприємства «Львівські авіалінії» (Наказ № 496 від 03.11.2011 року), оскільки останній є його учасником. Державне підприємство «Львівські авіалінії» т з 14 листопада 2011 року перебуває у стані припинення юридичної особи шляхом ліквації про що відображено у Витязі з ЄДРПОУ. Оголошення про початок процедури ліквідації надруковано в газеті «Голос України» №217 від 18 листопада 2011 року. Ліквідатором ДАП «Львівські авіалінії» призначено ОСОБА_2 . У відповідності до п.7 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виконавче провадження підлягає закінченню у разі передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника-юридичної особи. Виконавчий лист надсилається до ліквідаційної комісії (або ліквідатору). Відповідно до ч.2 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ліквідації боржника-юридичної особи виконавчий документ надсилається ліквідаційній комісії (або ліквідатору) для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку. 26.11.2013 року до Залізничного відділу ВДВС ЛМУЮ надійшло повідомлення, що Наказом Міністерства інфраструктури України №334 від 03.11.2013 року головою ліквідаційної комісії призначено ОСОБА_3 . З огляду вищенаведеного, виконавчий документ слід скерувати голові ліквідаційної комісії ДАП «Львівські авіалінії» за адресою м.Львів Аеропорт ЦА.

Стягувач ОСОБА_1 вважав, що у державного виконавця не було підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 23.12.2013 року у зв`язку з передачею виконавчого документа до ліквідаційної комісії ДАП «Львівські авіалінії» у разі ліквідації боржника, оскільки зазначене підприємство не ліквідоване, не визнане банкрутом, а тому підстав для закінчення виконавчого провадження, передбачених п.7 ч.1 ст.49, п.2 ст. 67, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», діючого на час прийняття постанови не було.

Вважаючи дії державного виконавця неправомірними, ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 04.06.2014 року (справа № 462/723/13-ц) у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця та начальника Залізничного ВДВС ЛМУЮ щодо постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 40665817 від 23.12.2013 року відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18.07.2014 року ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 04.06.2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.11.2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 04.06.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18.07.2014 року залишено без змін.

Повторне звернення в суд із скаргою з приводу невиконання рішення суду від 04.04.2013 року мало місце у 2015 році з участю Вільної професійної спілки інженерно-технічних працівників Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 01.12.2015 року (справа № 462/723/13-ц у задоволенні скарги ОСОБА_1 з приводу невиконання рішення суду Державним авіапідприємством «Львівські авіалінії» та Залізничним відділом державної виконавчої служби ЛМУЮ (заінтересована особа Вільна професійна спілка інженерно-технічних працівників Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії) відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.09.2016 року ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 01.12.2015 року залишено без змін.

В подальшому стягувачем ОСОБА_1 протягом 2015-2019 років у всі судові інстанції оскаржувалися дії державного виконавця з приводу невиконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 04.06.2015 року з приводу цього ж предмета спору - стягнення заробітної плати. У зазначених скаргах ОСОБА_1 посилався на неправомірні, як він вважав, дії державного виконавця і з приводу невиконання рішення суду від 04.04.2013 року.

29.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся із черговою скаргою-зверненням у Антикорупційне бюро України з приводу триваючого порушення його права щодо невиконання рішень судів про стягнення заборгованості та закінчення виконавчого провадження.

Листом начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 16.01.2020 року № С-327/1/02, який ОСОБА_1 отримав 31.01.2020 року його інформовано про хід виконання та надано відповідь з приводу звернення.

Не погодившись із розглядом його скарги та отриманим листом, де начальник Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Добош Ю.О. продовжує твердити про «ліквідатора», посилається на хибні та протиправні висновки судів щодо «ліквідації боржника», вважає дії державних виконавців про закінчення виконавчого провадження без виконання правильними, відмовився вживати заходи для примусового виконання судового рішення, 03.02.2020 року ОСОБА_1 в черговий раз звернувся в суд з скаргою, в якій стверджує, що начальник Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Добош Ю.В. та його підлеглі не вживають заходів для виконання рішення суду від 04.04.2013 року та закінчення виконавчого провадження № ВП 40665817 у справі №462/723/13-ц. При цьому, у скарзі від 03.02.2020 року стягувач ОСОБА_1 посилається на практику Верховного Суду з аналогічного предмета спору при винесенні рішення у справі № 462/2418, провадження №61-84св18 від 26 червня 2018 року.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції прописав, що усі вимоги скаржника стосуються виконавчого провадження № 40665817, яке було закінчене 23.12.2013 року. Однак, за відсутності заяви (клопотання) про поновлення пропущеного процесуального строку, необхідно застосувати наслідки пропущення процесуальних строків, передбачені ст.126 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає такі неправомірними.

Судом не дано належної оцінки тому факту, що 31.01.2020 року ОСОБА_1 отримав лист від 16.01.2020 року № С-327/1/02 на своє звернення від 29.11.2019 року із яким не погодився. 03.02.2020 року, тобто через 3 дні звернувся у Залізничний районний суд м.Львова із скаргою на неправомірні дії Начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Добоша Ю.В. та його підлеглих з приводу невиконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 04.04.2013 року та прийняття державним виконавцем постанови від 23.12.2013 року з інших підстав.

Згідно з ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст.447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися в суд із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до п.а ч.1 ст. 449 ЦПК скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушення її права або свободи.

Частиною другою вказаної статті визначено, що пропущений з поважних причин строк подання скарги може бути поновлений судом.

Із змісту оскаржуваної ухвали (справа слухалася у відсутності учасників справи) вбачається, що судом не взято до уваги Лист-відповідь від 16.01.2020 року № С-327/1/02 Начальника Західного міжрегіонального управління МЮ (Львів) ( а.с. 225-228), який і став підставою для оскарження дій Начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Добоша Ю.В., не надано йому правової оцінки.

Крім цього, суд допустив порушення процесуального права,яке є підставою скасування ухвали і направлення справи для продовження розгляду.

Статтею 448 ЦПК передбачено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Однак в порушення зазначених норм процесуального закону, за відсутності доказів про те, що учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, суд першої інстанції залишив скаргу без розгляду.

Висновок суду про те, що усі вимоги скарги стосуються виконавчого провадження №40665817, яке було закінчене 23.12.2013 року, однак клопотання про поновлення строку відсутнє є помилковим, оскільки скарга крім іншого, містить вимоги щодо визнання неправомірними дій Начальника Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції Добоша Ю.Р. з приводу надання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 16.01.2020 року №С-327/1/02, яку він отримав 31.01.2020 року.

Крім цього, судом не враховано, що порушення прав позивача є триваючим, оскілки протягом багатьох років він домагається виконання судового рішення, яке набрало законної сили, однак таке на сьогоднішній день залишається не виконаним. Судом не з`ясовано причин пропуску строку звернення до суду із скаргою та чи вважає скаржник пропущеним строк. Ухвала суду носить категоричний характер - відсутнє клопотання про поновлення строку.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду, зазвичай становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, рішення у справах «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 40, ECHR 2002-III, «Ясійньєне проти Литви» (Jasiuniene v. Lithuania), заява № 41510/98, п. 45, від 6 березня 2003 року, та «Войтенко проти України» (Voytenko v. Ukraine), заява № 18966/02, пункти 53-55, від 29 червня 2004 року).

У п.70,71 Рішення ЄСПЛ «Рисовський проти України» суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Звертаючись з скаргою стягувач ОСОБА_1 посилається на постанову Верховного Суду з аналогічним предметом спору у справі № 462/2418, провадження №61-84св18 від 26 червня 2018 року на яку суду першої інстанції слід звернути увагу, у якій зазначено, що тривале невиконання рішень, постановлених національними судами є системною проблемою України, яка констатована у декількох рішеннях Європейського суду з прав людини. (а.с.220-224 т.2).

ЄСПЛ в п.40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній з сторін.

Відповідно до ч.1 п.1,4 ст.379 ЦПК підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.1,4, 383, 384, 389 апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 06 лютого 2020 року скасувати.

Справу направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 07 липня 2020 року.

Головуючий: Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк