Справа № 308/1833/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

13 липня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді - Бенца К.К.

при секретарі Парова І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 є власником житлового буд по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 19.09.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н.А. зареєстрованим в реєстрі №1690. Вказане також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 97785268 і будинковою книжкою.

За твердженням позивача, відповідач ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає вже тривалий час. Більш того, відповідач має у власності власний будинок, що знаходиться поруч з будинком позивача за адресою: АДРЕСА_1 , де він і проживає вже тривалий час.

Позивач зазначає, що відповідач постійно приходить до неї до дому та вчиняє сварки погрожує фізичним насильством і при цьому проживає в іншому місці.

Представник позивача у позовній заяві зазначив, що в своїх поясненнях гр. ОСОБА_4 повідомив працівників поліції, що проживає поруч з відповідачем.

Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає знятись з реєстраційного обліку, позивач змушена звернутись до суду з метою захисту порушених прав.

З посиланням на викладене, а також на те, що відповідач ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає вже тривалий час, але залишається зареєстрованим за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, просить суд ухвалити рішення яким визнати ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 ) та зняти його з реєстраційного обліку з даного житлового будинку.

Позивач та її представник в судове засідання не зявилися, представник позивача 09.07.2020 року подав до суду заяву, відповідно до якої позов підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити. Також просять врахувати лист Виконавчого комітету Ратівецької сільської ради, яким повідомлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно більше двох років не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (лист додається).

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 повторно не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, відзив на позовну заяву не надіслав.

Відповідач ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується зворотніми повідомленнями про вручення за № 538, № 546, № 109.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Приймаючи до уваги, що відповідач, який вважається належним чином повідомленим про наявність у провадженні суду справи з позовними вимогами до нього, у строк, встановлений ЦПК України , не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України

13.11.2019 року представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про проведення пдготовчого засідання у їх відсутності.

17.12.2019 року представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

09.07.2020 року представником позивача ОСОБА_2 через канцелярію суду подано клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

10.05.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

13.11.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , що стверджується договором дарування житлового будинку та земельної ділянки від 19.09.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н.А зареєстровано в реєстрі №1690, даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 97785268.

Як вбачається з будинкової книги, в будинку за адресою АДРЕСА_1 » також зареєстрований ОСОБА_3 .

Факт непроживання відповідача ОСОБА_3 у вищевказаному будинку підтверджується даними довідки від 01.11.2018 року за № 337 Ратівецької сільської ради, згідно якої ОСОБА_3 тривалий час проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ).

Згідно довідки виданої сільським головою Ратівецької сільської ради Андрусь Т.М. від 09.07.2020 за №233 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно більше двох років не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням,яке на праві власності належить позивачеві.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст.316,317,319,321ЦКУкраїни).

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника,у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним.Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України.

Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство.

Ч.2 ст. 405ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації, має інше власне помешкання, де проживає тривалий час.

Відповідачем не спростовано вказані доводи позивача, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України.

Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідача на частку в домоволодінні, чи право відповідача ОСОБА_3 на збереження права на житло при його відсутності за місцем проживання.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у пєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача ОСОБА_3 в будинку за адресою АДРЕСА_1 » понад один рік без поважних причин, участі в оплаті за комунальні послуги не приймає, майно не утримує, належних та безспірних доказів того, що йому чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням е надано, суд приходить до переконливого висновку, що вимога позовної заяви в частині позбавлення ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням ,підлягає задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв`язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації місця проживання особи, яка за рішенням суду позбавлена права користування житловим приміщенням .

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування.

Згідно зіст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Орган реєстрації, керуючись ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, зобов`язаний зняти відповідача з реєстрації.

Виходячи зі змісту положень ЦПК України щодо компетенції суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Тому виходячи з правового аналізу норм Закону, беручи до уваги, що орган реєстрації на даному етапі не відмовив позивачу на підставі судового рішення про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, зняти відповідача з реєстрації, а відтак права позивача в цій частині вимог не порушені, суд вважає, що позовні вимоги в частині зняття з реєстрації місця проживання відповідача є передчасними , а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141ЦПКУкраїни,у разі часткового задоволення позову,судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Керуючись ст.41 Конституції України, та ст.ст. 317, 319 , 321, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст.12,76,81,141,259,263-265,268, 272 273, 280-284, 352,354ЦПК України, суд,

У х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 ).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) сплаченого нею суми судового збору в розмірі 768,40 грн.(сімсот шістьдесят вісім гривень 40 копійок)

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Відповідно до п. 3 Розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби(COVID-19), строк апеляційного оскарження, зазначений в рішенні суду продовжується на строк дії такого карантину.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , зареєстрований АДРЕСА_1 ;

Дата складання повного тексту рішення суду 13.07.2020 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца