Постанова

Іменем України

15 січня 2020 року

місто Київ

справа № 646/10982/16-ц

провадження № 61-38731св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Воробйової І. А., Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК»

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «ПРАВЕКС-БАНК» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2017 року у складі судді Сороки О. П. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 14 травня 2018 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК»

(далі - ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство «ПРАВЕКС-БАНК» (далі - АТ «ПРАВЕКС-БАНК»), у жовтні 2016 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 10 жовтня 2008 року № 6426-005/08Р станом на 28 травня 2015 року у розмірі 62 432, 36 дол. США, з яких: 34 023, 00 дол. США - кредит, 28 409, 36 дол. США - відсотки.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ОСОБА_1 видано кредитні кошти у розмірі 35 000, 00 дол. США зі сплатою 14, 49 % річних рівними частинами в сумі 194, 00 дол. США щомісяця до 10 жовтня 2023 року.

На забезпечення виконання кредитного договору між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 10 жовтня 2008 року

№ 6426-005/08Р, відповідно до умов якого поручитель у разі невиконання кредитного договору позичальником зобов`язується виконати зобов`язання у порядку та строки, встановлені кредитним договором.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідачі заперечували проти задоволення позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності.

ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» із зустрічним позовом про визнання поруки припиненою, оскільки закінчився шестимісячний строк після дострокового припинення користуванням кредитом відповідно пункту 4.4 кредитного договору від 10 жовтня 2008 року № 6426-005/08Р.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2017 року позов ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» та зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 14 травня 2018 року апеляційні скарги ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалося тим, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором заявлені поза межами позовної давності, а вимоги за зустрічним позовом не відповідають вимогам частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки у договорі поруки встановлено строк її дії.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у червні 2018 року, Акціонерне товариство «ПРАВЕКС-БАНК», яке є правонаступником ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», просить скасувати частково рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано правила щодо спливу позовної давності, а також правила зміни строку виконання основного зобов`язання, зокрема частину другу статті 1050 ЦК України. Заявник вважає, що суди неправильно тлумачили зміст пункту 4.4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника достроково погасити заборгованість за кредитним договором у повному обсязі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК»Шестаков І. Ю. просив касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», а ухвалою від 24 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення суду першої інстанції визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах вирішення позову ПАТ КБ «ПРАВКЕС-БАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 жовтня 2008 року між ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6426-005/08Р.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 видано кредитні кошти у розмірі 35 000, 00 дол. США зі сплатою 14, 49 % річних рівними частинами в сумі 194, 00 дол. США щомісяця до 10 жовтня 2023 року.

Між банком та ОСОБА_2 на забезпечення виконання кредитного договору укладено договір поруки від 10 жовтня 2008 року № 6426-005/08Р, відповідно до умов якого поручитель у разі невиконання кредитного договору позичальником зобов`язується виконати зобов`язання у порядку та строки, встановлені кредитним договором.

Договір поруки згідно з пунктом 4.1 набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 01 жовтня 2026 року.

Відповідно до пункту 2.1 договору поруки поручитель зобов`язується у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором виконати за нього зобов`язання на умовах, у порядку та у строки, встановлені кредитним договором, зазначеним у пункті 1.1 цього договору, зі змінами і доповненнями до нього.

Поручитель відповідно пункту 1.1 договору поруки зобов`язується нести солідарну відповідальність за виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 6426-005/08Р у строк до 10 жовтня 2023 року.

Згідно з розрахунком заборгованості 11 квітня 2011 року відповідачем востаннє сплачено відсотки за кредитним договором у розмірі 100, 00 дол. США. У подальшому платежі за кредитним договором відсутні.

Відповідно до умов пункту 4.4 кредитного договору у разі виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом або/та відсотками, строк користування кредитом припиняється достроково на 10 день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення.

Підпунктом 6.1.7 кредитного договору передбачено, що у разі виникнення подій, передбачених пунктом 4.4 договору, позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за кредитом та відсотками у повному обсязі.

У зв`язку з наведеним строк користування кредитом припинився достроково 11 червня 2011 року на підставі пункту 4.4 кредитного договору.

Щодо наявності підстав для дострокового виконання зобов`язання

Відповідно до правил частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судами встановлено, що у пункті 4.4 кредитного договору визначено умови, за яких змінюється строк виконання основного зобов`язання, виникає у позичальника обов`язок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.

Враховуючи, що сторони у договорі погодили умови настання обов`язку дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, доводи касаційної скарги в цій частині відхилені Верховним Судом. Заявник не спростував висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині.

Щодо наявності правових підстав для стягнення суми кредиту, нарахування відсотків після закінчення строку кредитування

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судами встановлено, що відповідно до умов кредитного договору строк виконання основного зобов`язання настав 11 червня 2011 року, а з позовом банк звернувся до суду лише 12 жовтня 2016 року.

Відповідачі у суді першої інстанції заявили про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, встановивши, що строк кредитування відповідно до умов кредитного договору змінено на 11 червня 2011 року, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо спливу позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за сумою кредиту є правильними та обґрунтованими.

Встановивши фактичні обставини, суди у цілому правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами. Одночасно Верховний Суд визнає помилковим застосування позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідачів відсотків, нарахованих за кредитним договором після спливу строку кредитування. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки й пеню, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду суд зробив висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Щодо правових підстав застосування позовної давності

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу строку кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред`явити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності.

Верховний Суд дійшов переконання, що, відмовляючи у позові у зв`язку із застосуванням позовної давності в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками після спливу строку кредитування, суди першої та апеляційної інстанцій насамперед повинні були встановити наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту у зв`язку із припиненням права на позов у матеріально-правовому розумінні.

Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права на нарахування процентів, які стали предметом позову, а отже відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права, отже суди помилково застосували позовну давність в частині вимог про стягнення нарахованих процентів після закінчення строку кредитування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, Верховний Суд, встановивши порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зробив висновок про скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову у частині стягнення відсотків за кредитним договором, нарахованих після 11 червня 2011 року, за безпідставністю, у іншій частині позову - за спливом позовної давності. В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 не оскаржувалися, то в цій частині вони судом касаційної інстанції не переглядалися.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «ПРАВЕКС БАНК» задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 14 травня 2018 року у частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за відсотками скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення відсотків відмовити.

В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 14 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. А. Воробйова

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик