Справа № 756/6374/17 Головуючий 1 інстанція- Яценко Н.О.
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 грудня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 25 червня 2020 року у справі за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів, визнання недійсним акту про проведення електронних торгів, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування запису про право власності,-

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернуладо суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що 02 липня 1990 року між нею і відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, в якому вони перебувають до цього часу.

Зазначала, що 21 вересня 2001 року між її чоловіком ОСОБА_2 і ВАТ Трест «Київміськбуд-1» було укладено договір доручення № 24/4-2 про інвестування у житлове будівництво. 18 жовтня 2001 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до договору доручення № 24/4-2 від 21 вересня 2001 року, згідно п.1.3 якої ОСОБА_2 проінвестував будівництво житла загальною площею 167,83 кв.м., що складає 100% загальної проектної площі, у зв`язку з чим за ним закріплено конкретну чотирьох кімнатну квартиру по АДРЕСА_1 . Після зведення будинку 15 травня 2002 року між ОСОБА_2 та ВАТ Трест «Київміськбуд-1» підписано акт прийому-передачі квартири АДРЕСА_2 та засвідчено факт повного розрахунку між сторонами. 23 травня 2002 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Вказувала, що 01 травня 2017 року до квартири прийшло двоє хлопців спортивної статури та повідомили про те, що один з них є власником квартири ОСОБА_3 , а інший є його юристом і надали 10 днів на звільнення квартири разом з відповідачем ОСОБА_2

- 2 -

та спільною дочкою. Після звернення відповідача ОСОБА_2 до адвоката та його ознайомлення 05 травня 2017 року з матеріалами виконавчого провадження № 50988278, відкритого на виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м.Києва № 2/756/238/15 від 18 березня 2015 року, з`ясувалося, що на підставі акту опису й арешту майна від 18 серпня 2016 року, правомірність якого наразі є предметом розгляду Оболонським районним судом м.Києва, Оболонський районний відділ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві 01 грудня 2016 року направив на адресу ДП «Сетам» заявку № 738/10 на реалізацію на електронних торгах арештованого нерухомого майна у вигляді спірної квартири АДРЕСА_2 . Результати електронних торгів оформлено протоколом № 9247900 від 05 квітня 2017 року, відповідно до якого відповідач ОСОБА_3 придбав за 3418207,80 грн. спірну квартиру, що є її спільною сумісною власністю з відповідачем ОСОБА_2 . Актом про проведені електронні торги, складеним 21 квітня 2017 року головним державним виконавцем Оболонського районного відділу ДВС м.Київ Поліщук В.В. та затвердженим начальником відділу Попович Я.В., засвідчено факт реалізації з електронних торгів квартири та факт внесення грошових коштів. 28 квітня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. було видано свідоцтво, яким засвідчено, що ОСОБА_3 є новим власником спірної квартири.

Вважає, що реалізація на електронних торгах спірної квартири, яка є її спільною сумісною власністю подружжя із відповідачем ОСОБА_2 , проведена з порушенням вимог закону та її прав, оскільки у виконавчому провадженні № 50988278 вона не має ніяких боргових зобов`язань перед стягувачем ОСОБА_4 , а існуючий перед ним борг чоловіка не є їх спільним боргом подружжя, а тому продаж квартири з прилюдних торгів грубо порушує її право власності на 1/2 частину спірної квартири, що є неприпустимим, оскільки не будучи боржником вона втратила право власності на належне їй нерухоме майно в обхід закону. Згоди на відчуження спірної квартири вона не давала. При цьому Оболонський районний відділ ДВС м.Київ достеменно знав про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки ще в серпні 2016 року вона звернулася до державного виконавця Поліщук В.В. з офіційним листом та пакетом документів у якому просила звернутися до суду з поданням про визначення частки боржника та зазначала, що нікому не винна грошей і що борг чоловіка перед третьою особою не є спільним боргом подружжя. За наведених обставин, відчуження квартири на електронних торгах без її згоди порушує її права як власника нерухомого майна.

Відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, які можуть визнаватися недійсними в судовому порядку на підставі ст.215 ЦК України з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 6 ст. 203 ЦК України. Окрім того, відповідно до п.4 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Куксовою М.С. 28 квітня 2017 року зроблено запис про право власності № 202122942, згідно якого за відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Відновлення становища має відбуватися шляхом скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру.

Посилаючись на ст.60, ч.3 ст.61 СК України, ст.ст.16, 203, 215, 321, ч.1 392 ЦК України, п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», просила суд визнати квартиру АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за нею право

- 3 -

власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; визнати недійсним Протокол проведення електронних торгів № 247900 від 05 квітня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_3 придбав за 3148207,80 грн. квартиру АДРЕСА_2 ; визнати недійсним Акт про проведені електронні торги від 21 квітня 2017 року, складений головним державним виконавцем Оболонського районного відділу ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві Поліщук В.В. та затверджений начальником Попович Я.В., яким засвідчено факт реалізації з електронних торгів квартири та факти внесення грошових коштів покупцем ОСОБА_3 ; визнати недійсним свідоцтво від 28 квітня 2017 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., згідно якого ОСОБА_3 є новим власником квартири АДРЕСА_2 ; скасувати запис про право власності № 202122942 від 28 квітня 2017 року, згідно якого за відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 25 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд не дав належної оцінки її позовним вимогам та їх обгрунтуванню. Так, суд не врахував, що вона звернулася до суду на захист свого права власності та обгрунтовувала вимоги тим, що спірна квартира, яка належала їй та чоловіку ОСОБА_2 на праві спільної власності, реалізована у виконавчому провадженні, де вона не є боржником, що порушує вимоги закону та її права як співвласника. Незаконне позбавлення її права власності на майно є порушенням положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Вважає, що посилання суду у рішенні на те, що вона не визначила увесь обсяг спільно нажитого майна, не заслуговує на увагу, бо вона не зверталася з позовом про поділ спільного майна подружжя, а звернулася до суду за захистом своїх прав співвлісника, які порушені внаслідок незаконного відчуження сіпрної квартири, яка не перебувала в іпотеці і згоди на відчуження якої вона не надавала. При цьому у виконавчому провадженні вона не є боржником, а борг її чоловіка не є спільним боргом подружжя. Вона ще у серпні 2016 року повідомила державного виконавця про необхідність виділення частки боржника у праві власності на квартиру для її подальшої реалізації. що зроблено не було. А посилання суду на те, що адвокат Медвідь О.П приймав участь у викоавчому провадженні і з боку позивачки і з боку її чоловіка недоречні.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 єбезпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Відповідач ДП «Сетам» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про правомірність судового рішення та відсутність порушень з боку ДП «Сетам» при проведенні процедури реалізації спірної квартири на електронних торгах, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відповідачі Оболонський районний відділ ДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) та ОСОБА_2 , правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

- 4 -

Третя особа ОСОБА_4 , який отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги з додатками 09 вересня 2020 року, відзив на апеляційну скаргу до суду не подав.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Медвідь О.П. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Оболонського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Євстратенко С.Ю. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідачі ДП «Сетам» і ОСОБА_2 подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Решта учасників належним чином повідомлялися про час розгляду справи, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 із 02 липня 1990 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу на ім`яОСОБА_2 була придбана в порядку інвестування житлового будівництва квартира АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 23 травня 2002 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації.

Також встановлено, що постановою головного державного виконавця Поліщук В.В. Оболонського районного відділу ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві від 29 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження № 509882278 з виконання виконавчого листа № 2/756/238/15, виданого 18 березня 2015 року Оболонським районним судом м.Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості, яка виникла на підставі розписки від 07 липня 2011 року, а саме: основний борг в розмірі 41500 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на момент ухвалення рішення становить 661925 грн., проценти за користування позикою в розмірі 123085, 85 грн., пеню в розмірі 240000 грн. та три проценти річних в розмірі 45937,98 грн.

29 квітня 2016 року головним державним виконавцем Поліщук В.В. винесено

- 5 -

постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Державним виконавцем витребувано інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, з яких вбачається, що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_2

22 червня 2016 року головним державним виконавцем винесено постанову про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

08 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до головного державного виконавця Поліщук В.В. Оболонського районного відділу ДВС м.Київ із заявою в якій просила звернутися до суду з поданням про визначення частки боржника ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 , якою він володіє спільно з нею по 1/2 за кожним та надала свідоцтво про шлюб та інші документи, які підтверджують, що квартира є спільною власністю її та боржника (т.2 а.с.144-161).

18 серпня 2016 року головним державним виконавцем Поліщук В.В. складено акт опису й арешту майна, відповідно до якого описано і арештовано спірну квартиру АДРЕСА_2 .

16 вересня 2016 року державний виконавець виніс постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання у виконавчому провадженні.

20 вересня 2016 року суб`єктом оціночної діяльності виготовлено звіт про оцінку квартири АДРЕСА_2 .

01 грудня 2016 року начальником Оболонського районного відділу ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві Попович Я.В. підготовлено та направлено ДП «Сетам» заявку № 738/10 на реалізацію на електронних торгах арештованого майна у вигляді квартири АДРЕСА_2 за виконавчим листом № 2/756/238/15, виданим 18 березня 2015 року Оболонським районним судом м.Києва.

За результатами проведення електронних торгів складено протокол № 9247900 від 05 квітня 2017 року, відповідно до якого переможцем торгів є відповідач ОСОБА_3 , який придбав спірну квартиру за 3418207,80 грн.

Актом про проведені електронні торги від 21 квітня 2017 року, який складений головним державним виконавцем Поліщук В.В. Оболонського районного відділу ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві та затверджений начальником відділу Попович Я.В., засвідчено факт реалізації з електронних торгів спірної квартири та внесення переможцем грошових коштів.

Постановою державного виконавця Поліщук В.В. від 27 квітня 2017 року виконавче провадження № 50988278 закрите.

28 квітня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. видане свідоцтво, яким засвідчено, що відповідач ОСОБА_3 є новим власником квартири АДРЕСА_2 , що придбана ним за 3418207, 80 грн.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенніпозову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновкитим, щопред`явивши вимогу до ОСОБА_2 лише щодо квартири АДРЕСА_2 , позивачка не відобразила увесь обсяг нажитого майна подружжя ОСОБА_5 , за яким у них би існував спір, окрім реалізованої на торгах квартири. Що надумку суду свідчить про відсутність спору між подружжям ОСОБА_5 щодо спірної квартири, адвокат Медвідь О.П. у виконавчому провадженні приймав участь одночасно і зі сторони боржника і зі сторони його дружини.

- 6 -

Також, відмовляючи у позові, суд врахував, як те, що подружжям ОСОБА_5 в період шлюбу придбана не лише спірна квартира, так і те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем і квартира ним придбана в порядку, встановленому для виконання судового рішення.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Посилання суду на те, що, пред`явивши вимогу до ОСОБА_2 лише щодо спірної квартири АДРЕСА_2 , позивачка не відобразила увесь обсяг нажитого майна подружжя по якому у них би існував спір, що у свою чергу свідчить про відсутність спору між подружжям ОСОБА_5 щодо спірної квартири безпідставні та вказують на те, що суд невірно визначився із предметом спору.

Звертаючись до суду з позовом позивачка просила визнати недійсними торги щодо продажу спірної кварири та обгрунтовувала вимоги тим, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя її та відповідача ОСОБА_2 , а тому при реалізації даної квартири на торгах порушені її права як співвласника, оскільки вона не є боржником у виконавчому провадженні і згоди на відчуження квартири не надавала.

Отже, предметом спору в даній справі є визнання укладеної на торгах угоди купівлі-продажу квартири недійсною, решта вимог є похідними. Зокрема вимога про визнання за позивачкою права власності на частину квартири пов`язана не із спором про розподіл майна подружжя, як помилково вважав суд, а із намаганням позивачки у такий спосіб захистити свої права як співвласника на 1/2 частину квартири, які не визнаються та порушуються на її думку відповідачами, про що позивачка прямо зазначила у позові, пославшись на положення ст.392 ЦК України.

Окрім того, ухвалюючи рішення, суд фактично не проаналізував та не дав правової оцінки вимогам позивачки про визнання правочину недійсним та наведеним у позові аргументам про те, що вона не є боржником у виконавчому провадженні, згоди на відчуження квартири не надавала, а тому реалізація квартири порушує її права як співвласника, що у свою чергу є порушенням норм цивільного процесуального закону щодо питань, які має вирішувати суд при ухваленні рішення та щодо його змісту (ст.ст.264, 265 ЦПК України) та свідчить про незаконність і необгрунтованість судового рішення.

Наведене також свідчить про немотивованість судового рішення і як наслідок порушення прав заявника на справедливий суд, передбачених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, і згідно якої кожен має право на справедливий … розгляд його справи … судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (п.п.34-35).

Такі ж вимоги щодо обгрунтування судових рішень і необхідності відповіді на доводи сторін містить і практика Європейського суду з прав людини, яка вказує, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були

- 7 -

почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року; «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право мирно володіти своїм майном та неможливість позбавлення особи свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права закріплені у статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз змісту наведених норм свідчить що право власності має абсолютний характер, власник самостійно користується, володіє та розпоряджається майном, при цьому забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У ст.60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і ч.3 ст.368 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке

- 8 -

набуте ними в період шлюбу, яка є чинною допоки не спростована у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02 липня 1990 року, в період якого у 2002 році на ім`яОСОБА_2 придбана квартира АДРЕСА_2 , яка є їх спільною сумісною власністю подружжя.

29 квітня 2016 року державним виконавцем відділу ДВС Оболонського РУЮ в м.Києві відкрито виконавче провадження № 509882278 з виконання виконавчого листа № 2/756/238/15, виданого 18 березня 2015 року Оболонським районним судом м.Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 боргу за договором позики, а саме: основний борг в розмірі 41500 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на момент ухвалення рішення становить 661925 грн., проценти за користування позикою в розмірі 123085, 85 грн., пеня в розмірі 240000 грн. і три проценти річних в сумі 45937,98 грн.

З позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики ОСОБА_4 до суду не звертався. Докази укладення ОСОБА_2 позики в інтересах сім`ї та використання грошових коштів на придбання спірної квартири відсутні, оскільки квартира придбана за 10 років до вчинення позики.

У межах виконавчого провадження державним виконавцем здійснено опис і арешт спірної квартири АДРЕСА_2 , яка була зареєстрована на ім`я боржника ОСОБА_2 , та в подальшому реалізована на електронних торгах відповідачу ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно ч.3 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Отже, за змістом наведених норм виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, а у випадку підтвердження цього факту має вирішити питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

- 9 -

Під час здійснення виконавчого провадження № 509882278 державнй виконавець тільки пересвідчився в тому, що спірна квартира зареєстрована на ім`я боржника ОСОБА_2 і не з`ясував його сімейний стан та не встановив, чи придбана квартира в період шлюбу.

При цьому колегія суддів враховує, що будучи обізнаною про наявність виконавчого провадження № 509882278, позивачка ОСОБА_1 08 серпня 2016 року подала державному виконавцю Поліщук В.В. Оболонського районного відділу ДВС м.Київ заяву в якій просила звернутися до суду з поданням про визначення частки боржника ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 , якою він володіє спільно з нею по 1/2 за кожним та надала свідоцтво про шлюб та інші документи, які підтверджують, що квартира є спільною власністю її та боржника.Заява з документами зареєстрована 08 серпня 2016 року.

Такі дії позивачки відповідають загальним засадам цивільного законодавства (ст.3 ЦК України) і поза всяким сумнівом є розумними та добросовісними.

Натомість державний виконавець, будучи обізнаним про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 , проігнорував заяву позивачки та положення ст.ст.48, 50 Закону України «Про виконавче провадження», не вжив заходів для виділення частки майна боржника у спільному майні, яким боржник володіє разом із позивачкою, та передав квартиру для реалізації на електронних торгах.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до приписів ч.1 ст.650, ч.1 ст.655 та ч.4 ст.656 ЦК України процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу та врегульована Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом МЮУ № 2831/5 від 29 вересня 2016 року.

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів, що передбачено п.8 розділу X Порядку, та вказано, що акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто, вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а відтак є договором (п.34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17).

Враховуючи, що спірна квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як така, що придбана ними у період шлюбу, а відчуження належної позивачці частки у квартирі на електронних торгах без її згоди є порушенням прав позивачки як співвласника вказаного майна, передбачених ст.60 СК України та ст.ст.321, 368 ЦК України, наявні передбачені законом підстави для визнання недійсним укладеного на електронних торгах договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Аналогічна правова позиція викладена у поставнові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 з подібними фактичними обставинами, де залишаючи без

- 10 -

змін судові рішння про визнання електронних торгів недійсними, Верховний Суд вказав, що хоча дану квартиру було зареєстровано лише на чоловіка, однак факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя і належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. За таких обставин, відчуження належної позивачці частки в квартирі на торгах без її згоди порушує її право як співвласника цього майна на вільне користування і розпорядження ним, що є неприпустимим та є підставою для визнання недійсною угоди купівлі-продажу цього майна на електронних торгах.

З огляду на викладене апеляційний суд задовольняє позовні вимоги в частині визнання недійсним Протоколу проведення електронних торгів № 247900 від 05 квітня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_3 придбав за 3148207,80 грн. квартиру АДРЕСА_2 ; визнання недійсним Акту про проведені електронні торги від 21 квітня 2017 року, складеного головним державним виконавцем Оболонського районного відділу ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві Поліщук В.В. та затвердженого начальником Попович Я.В., яким засвідчено факт реалізації з електронних торгів квартири та факти внесення грошових коштів покупцем ОСОБА_3 ; визнання недійсним свідоцтва від 28 квітня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., згідно якого ОСОБА_3 є новим власником квартири АДРЕСА_2 .

Також, апеляційний суд задовольняє вимоги в частині скасування запису про право власності № 202122942 від 28 квітня 2017 року, згідно якого за відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що відповідає положенням ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Водночас апеляційний суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири з таких міркувань.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

По-перше, спірна квартира, яка набута в шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 в силу закону (ст.60 СК України) і не потребує підтвердження цього факту в судовому порядку.

По-друге, обгрунтовуючи свої вимоги про визнання права власності на 1/2частину спірної квартири позивачка посилається у позові на ст.392 ЦК України, яка не регулює спірних правовідносин у даній справі і застосуванню не підлягає.

По-третє, згідно п.51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМ України № 1141 від 26 жовтня 2011 року, внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні відповідних записів. У Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована. У силу наведеного позовна вимога ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири є зайвою та безпідставною, оскільки після прийняття судом рішення про скасування запису про право власності ОСОБА_3 автоматично поновиться запис про право власності ОСОБА_2 , як попереднього

- 11 -

власника спірної квартири, яка як вище вказувалося є спільною власністю подружжя і права позивачки як співвласника нерухомого майна будуть поновлені.

Викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи відповідача ОСОБА_3 , пов`язані із участю в даній справі адвоката Медвідь О.П., який у іншій справі представляв інтереси ОСОБА_2 , взагалі не стосуються предмету спору в даній справі, а тому суд їх не аналізує.

Посилання відповідача ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу на те, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, яка придбана в порядку виконання судового рішення, однак ОСОБА_2 відмовляється її добровільно звільнити, а ОСОБА_1 у 2017 році подала позов з підстав порушення її прав, який є штучним, безпідставні.

Такі твердження суперечать положенням ст.4 ЦПК України, згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1). Відмова від права на звернення до суд за захистом є недійсною (ч.3). Отже, дана норма гарантує кожній особі можливість звернутися за судовим захистом своїх прав, що позивачкою і зроблено у передбачений процесуальним законом спосіб шляхом подачі позову. При цьому посилання відповідача на штучність позову надумані, вимоги позивачки та їх обгрунтування, в тому числі наявність реального спору з відповідачами щодо права на нерухоме майно є поза всяким сумнівом обгрунтованими і виключають завідому безпідставність позову.

Викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання протоколу торгів недійсними, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачка обгрунтовує свої вимоги порушенням закону та її прав як співвлісника спірної квартири, що реалізована на електронних торгах без її згоди, у межах виконавчого провадження, де вона не є боржником, а не протиправністю дій державного виконавця, як помилково вважає відповідач.

Це ж стосується доводів відповідача ОСОБА_6 , викладених у відзиві, про те, що позивачка не зазначила жодної норми Порядку реалізації арештованого майна,затвердженого наказом МЮУ № 2831/5 від 29 вересня 2016 року, яку б порушив організатор торгів, які є необгрунтованими, оскільки порушення вказаного Порядку може бути однією із підстав визнання торгів недійсними, а не виключно єдиною підставою, як помилково вважає відповідач. Як вище вказувалося позивачка оспорює законність електронних торгів з підстав порушення закону та її прав як співвласника спірної квартри, а не вказаного Порядку.

Доводи ДП «Сетам», викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що організатор торгів не здійснює перевірки змісту заявки на реалізацію майна на відповідність вимогам законодавства, а за достовірність інформації несе відповідальність державна виконавча служба, не спростовують висновків суду про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних електронних торгів. При цьому колегія суддів зазначає, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду відповідачами у даних спорах є орган ДВС, організатор електронних торгів та їх переможець, незалежно від того, хто і на якому етапі виконання допустив порушення. Такий склад відповідачів обумовлений тим, що оспорювання електронних торгів стосується їх прав та обов`язків.

Посилання ДП «Сетам» у відзиві на апеляційну скаргу на те, що визнання електронних торгів недійсними можливе виключно у випадку встановлення порушення Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом МЮУ № 2831/5 від 29 вересня 2016 року, не грунтуються на законі.

Основним нормативним актом, який регулює спірні правовідносини щодо визнання

- 12 -

правочинів недійсними, є Цивільний кодекс України, згідно ст.215 ЦК України якого підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу, зокрема вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені як безпосередньо Цивільним кодексом України, так і іншими численими актами цивільного законодавства України, до яких належать закони та підзаконні акти, в тому числі і Порядок реалізації арештованого майна. При цьому намагання відповідача ДП «Сетам» звузити підстави визнання недійсним правочину, укладеного на електронних торгах, виключно до порушення процедури реалізації майна, суперечать приписам ст.ст.203, 215 ЦК України, оскільки при проведенні торгів можуть бути допущені порушення інших нормативних актів та прав осіб, які не є учасниками торгів.

Посилання ДП «Сетам» у відзиві на правову позицію Верховного Суду у постанові від 02 травня 2018 року у справі № 910/10136/17 колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки у наведеній справі мають місце інші фактичні обставини, де ПАТ «Дельта Банк» як стягувач просив визнати електронні торги недійсними у зв`язку із незаконністю дій державного виконавця, а саме, передачею арештованого майна боржника на реалізацію за заниженою початковою ціною. В даній справі, яка переглядається, мають місце інші обставини, зокрема позивачка не є учасником виконавчого провадження і не оспорює торгів з підстав недотримання процедури їх проведення.

Це ж стосується посилань у відзиві на постанову Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 490/5475/17, де також мають місце інші фактичні обставини, оскільки у вказаних справах боржники у виконавчому провадженні оскаржують проведені прилюдні торги з підстав порушення вимог Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом МЮ України № 68/5 від 27 жовтня 1999 року. В даній справі процедура торгів ОСОБА_1 не оскаржується.

Підтвердженням правильності висновків апеляційного суду у справі, що переглядається, як вище вказувалося є правова позиція Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 з подібними фактичними обставинами, в якій визнано недійсними електронні торги не з підстави порушення порядку їх проведення, а з підстави порушення прав одного з подружжя на реалізоване на торгах нерухоме майно.

Схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 640/6302/17-ц, де електронні торги визнано недійсними не з підстав порушення порядку їх проведення, а з інших підстав, зокрема у зв`язку із скасуванням заочного судового рішення, на підставі якого були видані виконавчі листи, відкрито виконавче провадження та проведені електронні торги з реалізації належної боржнику 1/2 частини квартири. При цьому, посилання ДП «Сетам» на те, що при проведенні торгів йому не було відомо про скасування рішення, Верховний Суд відхилив як необгрунтовані.

Доводам у відзиві ДП «Сетам» про те, що дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання протоколу торгів недійсними дана оцінка при аналізі аналогічних доводів відповідача ОСОБА_3 .

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційних скаргах і відзивах, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та

- 13 -

інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на відповідачів витрати позивачки по оплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 25 червня 2020 року скасувати і ухвалити нове, яким позов задоволити частково.

Визнати недійсними Протокол проведення електронних торгів № 247900 від 05 квітня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_3 придбав за 3148207,80 грн. квартиру АДРЕСА_2 ; визнати недійсним Акт про проведені електронні торги від 21 квітня 2017 року, складений головним державним виконавцем Оболонського районного відділу ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві Поліщук В.В. та затверджений начальником Попович Я.В., яким засвідчено факт реалізації з електронних торгів квартири та факти внесення грошових коштів покупцем ОСОБА_3 ; визнати недійсним свідоцтво від 28 квітня 2017 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., згідно якого ОСОБА_3 є новим власником квартири АДРЕСА_2 та скасувати запис про право власності № 202122942, внесений приватним нотаріусом Куксовою М.С. 28 квітня 2017 року, згідно якого за відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

В решті позову відмовити.

Сягнути із ОСОБА_2 , Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3000 гривень з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: