Постанова

Іменем України

13 липня 2020 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/7446/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Шебуєвої В.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 ,

на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва

від 11 листопада 2019 року

в складі судді Остапчук Т.В.

у справі №757/10322/19-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до тимчасово окупованої території України та виїзд дитини закордон України, без дозволу та супроводу батька,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до тимчасово окупованої території України та виїзд дитини закордон України, без дозволу та супроводу батька.

Позов обгрунтовувала тим, що з 28.06.2008 по 20.12.2018 вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, в якому народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона, колишній чоловік та дитина мають постійне місце проживання в Автономній Республіці Крим (далі - АР Крим). Дитина проживає разом з нею. Вона та відповідач працевлаштовані на території АР Крим, а на підконтрольній території України проживають її знайомі та родичі.

Позивачка, посилаючись на те, що вона не може виїжджати разом з дитиною на підконтрольну територію України, оскільки батько дитини відмовляється надати згоду на перетин дитиною адміністративного кордону з АР Крим у її супроводі або у супроводі уповноважених нею осіб, що унеможливлює повернення дитини до постійного місця проживання в АР Крим, просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у її супроводі або у супроводі уповноважених нею осіб до тимчасово окупованої території АР Крим, до досягнення дитиною 16 років, без дозволу та супроводу батька ОСОБА_3 .

У червні 2019 року позивачка подала до суду уточнену позовну заяву, в якій окрім пред`явлених в позовній заяві вимог, просила надати їй дозвіл на виїзд неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у її супроводі або у супроводі уповноважених нею осіб до Федеративної Республіки Німеччини (далі - ФРН, Німеччина), без дозволу та супроводу батька ОСОБА_3 .

В обгрунтування уточнених позовних вимог посилалася на те, що з 01.10.2018 її мати ОСОБА_6 перебувала на стаціонарному лікуванні в ФРН з приводу онкологічного захворювання. Тривалість лікування понад 6 місяців. Після закінчення лікування ОСОБА_6 протягом двох років необхідно проводити тримісячні профілактичні огляди в лікарні Німеччини.

Зазначила, що тимчасовий виїзд дитини до ФРН необхідний з метою забезпечення відвідування дитиною бабусі під час її лікування протягом наступних двох років.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Надано дозвіл на виїзд за межі України неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_1 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 , до тимчасово окупованої території України - АР Крим на термін не більше 90 днів за одну поїздку, до 31 грудня 2021 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка, діючи через свого представника ОСОБА_2 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

В обгрунтування апеляційної скарги вказувала, що висновки суду першої інстанції є суперечливими між собою та не відповідають обставинам справи. Зокрема, суд зазначивши в рішенні, що виїзд дитини до АР Крим необхідний для її оздоровлення та відпочинку, не врахував обставин, викладених в позовній заяві, а саме, що постійним місцем проживання і батьків, і дитини є АР Крим. Вказувала, що в позовній заяві не наведено обставин того, що виїзд до АР Крим необхідний для оздоровлення та відпочинку дитини, а є можливістю гарантованого повернення дитини додому після поїздок на підконтрольну Україні територію.

Крім того, суд не взяв до уваги того факту, що принцип одноразовості поїздок в межах України не можна застосовувати, з огляду на тривалість судової процедури, а відтак визначення судом терміну поїздки (90 днів) є безпідставним.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу в частині відмовлених позовних вимог про виїзд дитини до ФРН, ОСОБА_1 зазначила, що суд дійшов помилкового висновку про не зазначення позивачем в позовній заяві початку та терміну поїздки або наявність обставин, які дають підстави для визначення періодичних поїздок, оскільки на початку мотивувальної частини рішення суд вказав на те, що позивачка уточнила позовні вимоги та просила надати дозвіл на виїзд до ФРН протягом 2019-2021 років.

Також суд помилково зазначає в рішенні, що позивач часто лікується в ФРН, тоді як в заяві вказано, що періодичного лікування в ФРН потребує мати позивача - ОСОБА_6 .

Вважала, що судом взагалі не надано оцінки уточненим доводам позовної заяви та доказам на підтвердження цих доводів.

За вказаних обставин ОСОБА_1 просила змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2019 в частині задоволених позовних вимог, виклавши в наступній редакції - надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у її супроводі або у супроводі уповноважених нею осіб до тимчасово окупованої території АР Крим, до досягнення дитиною 16 років, без дозволу та супроводу батька.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2019 в частині відмовлених позовних вимог просила скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 28 червня 2008 року між ОСОБА_7 (прізвище чоловіка після шлюбу " ОСОБА_7 ") та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб (а.с. 12).

В шлюбі, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_5 , про що Мелітопольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 21.07.2018 зроблено відповідний актовий запис №158 та повторно видано свідоцтво про народження (а.с. 15).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 14).

Згідно довідки №1641 від 05.12.2018, виданої ТОВ "Управляюча компанія "ІнтерУют", ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . В довідці також зазначено, що за даною адресою проживає та зареєстрований з 19.10.2017 син ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини в супроводі матері або уповноважених нею осіб до Німеччини, без згоди та супроводу батька, суд першої інстанції виходив з безпідставності таких вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами права закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Саме така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.07.2018по справі №712/10623/17.

Як вбачається з уточненої позовної заяви, обгрунтовуючи позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд дитини до Німеччини без згоди та супроводу батька, позивачка посилалася на те, що такий виїзд необхідний для відвідування дитиною бабусі під час періодичного обстеження останньої в Німеччині протягом 2019-2021 років.

В позовній заяві позивачка не наводила інших підстав, які у відповідності до вимог закону є необхідними для виїзду дитини за кордон (Німеччини), зокрема чи є така поїздка з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. А сама по собі можливість поїздки дитини за кордон, в тому числі з метою відвідування бабусі, яка тимчасово перебуває на обстеженні в лікувальному закладі, не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має мета такої поїздки.

Більш того, позивачка, не вказала в позові конкретну адресу місця перебування дитини за межами України, а також не надала доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що призведе до правової невизначеності та непрогнозованості.

Оскільки позивачем не наведено обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд дитини за кордон, а саме до Німеччини, у супроводі одного з батьків, відповідатиме найкращим інтересам дитини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення суд не врахував найкращі інтереси дитини, не заслуговують на увагу колегії, оскільки суд першої інстанції правильно виходив з того, що чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини закордон, який позивачем не дотримано.

Зазначення судом в мотивувальній частині рішення, що позивачкою не вказано початок та термін поїздки або наявність обставин, які дають підстави для визначення періодичних поїздок, тоді як в уточненій позовній заяві вказано період поїдки протягом 2019-2021 років, не призвело до неправильного вирішення спору в цій частині, а тому не може бути підставою для скасування рішення суду з цих підстав.

Посилання в апеляційній скарзі, що суд неправильно зазначив в рішенні обставини того, хто приходить лікування закордоном також не призвело до неправильного вирішення спору в частині позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини до Німеччини.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в частині відмовлених позовних вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до Німеччини, без згоди та супроводу батька.

Щодо вирішення судом позовної вимоги про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини до тимчасово окупованої території України - АР Крим, без згоди та супроводу батька, колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів вважає, що встановивши обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю в АР Крим, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю або уповноваженою нею особою до тимчасово окупованої території України - АР Крим, без згоди та супроводу батька, відповідатиме найкращим інтересам дитини, метою якого є повернення дитини до постійного місця проживання.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності та необгрунтованості рішення суду в цій частині. Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, позивачка не погодилася з рішення суду в цій частині лише з тих підстав, що судом безпідставно зазначено термін виїзду до АР Крим - 90 днів за одну поїздку до 31.12.2021, що позбавить дитину можливості повернутися з підконтрольної Україні території до постійного місця проживання в АР Крим. Також вказала, що судом неправильно зазначено в рішенні, що тимчасовий виїзд дитини до АР Крим необхідний для її відпочинку та оздоровлення і помилково названо АР Крим територією, яка знаходиться за межами України.

Колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо безпідставного зазначення судом терміну виїзду до тимчасово окупованої території України - АР Крим, враховуючи наступне.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивачка вказувала, що ні вона, ні батько дитини та сама дитина постійного місця проживання на підконтрольній Україні території не мають, а тому надання судом дозволу на виїзд дитини до АР Крим на 90 днів за одну поїздку буде суперечити гарантованій можливості повернення дитини до постійного місця проживання в АР Крим після поїздок на підконтрольну Україні територію.

Дійсно, як вже зазначалось вище, постійним місцем проживання позивачки ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є тимчасово окупована територія України - АР Крим.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно зазначено термін виїзду позивачки з дитиною, без згоди та супроводу батька, до АР Крим - 90 днів за одну поїздку, до 31.12.2021, оскільки зазначення такого терміну порушує право дитини на повернення до свого постійного місця проживання. Більш того, мотивувальна частина рішення не містить обгрунтувань вказаного судом терміну для виїзду дитини до АР Крим.

Фактично позивачем заявлено вимогу про пересування в межах України, яке ускладнено у зв'язку з окупацією АР Крим, а тому обмеження судом такого пересування строком не можна вважати обгрунтованим.

З наведеного слідує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, зокрема щодо постійного місця проживання дитини, внаслідок чого помилково зазначив термін на виїзд дитини до АР Крим - 90 днів за одну поїздку до 31.12.2021. За вказаних обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в частині визначеного терміну виїзду дитини до АР Крим, у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає зміні.

Визначаючи термін для виїзду дитини до тимчасово окупованої території України - АР Крим, колегія суддів враховує наступне.

Тимчасово окупована територія України - частина території України, яка контролюється Російською Федерацією внаслідок анексії Криму.

Законодавцем визначено особливий порядок та підстави перетину громадянами України тимчасово окупованої території України, зокрема до АР Крим.

Так, питання перетину адміністративного кордону вільної економічної зони "Крим" під час в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї громадян України, відповідно до Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України", а також іноземців та осіб без громадянства - з урахуванням вимог Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" законодавцем врегульовано в Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №367 (далі - Порядок).

Зокрема, згідно абзацу 4 пункту 3 Порядку в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.

В абзаці 5 пункту 3 Порядку визначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, які виїхали з цієї території в супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників, може здійснюватися також в супроводі батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених батьками (усиновлювачами), опікунами, піклувальниками або іншими законними представниками, а також в супроводі однієї із зазначених осіб, з якими вони здійснили виїзд.

За приписами пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Разом з тим, положеннями Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №367, та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, не визначено терміну, на який громадяни, які не досягли 16-річного віку, можуть здійснити виїзд до тимчасово окупованої території України - АР Крим.

Крім того, за приписами Конституції України Автономна Республіка Крим є автономною адміністративно-територіальною одиницею у складі України. Конституція України визначає АР Крим як невід`ємну складову України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції України та законів України.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини та громадянина.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

За правилами статті 10 цього Закону громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення документів, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що територія на якій вона проживає разом з дитиною є територією України, однак тимчасово окупована, просила надати можливість повернення дитини до постійного місця проживання у разі виїзду з окупованої території. Вважала, що оскільки АР Крим є територією України, то до правовідносин щодо повернення дитини до постійного місця проживання не може застосовуватися положення про встановлення певного строку, на який виїжджає дитина.

В той же час, слід зазначити, що дійсно діючим законодавством передбачено, що для виїзду за межі України громадян, які не досягли 16 років, суд повинен вирішити питання на який строк необхідний такий виїзд, оскільки не зазначення строку може призвести до правової невизначеності та непрогнозованості. Однак, у даній конкретно справі позивачем порушено питання про повернення дитини до постійного місця проживання, а саме: з підконтрольної території Україні до тимчасової окупованої території України - АР Крим. Тобто, постійним місцем проживання дитини є територія України, а саме безпосередньо в АР Крим, але є труднощі, які пов`язані з окупацією АР Крим.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що доводи позивачки щодо зазначення строку на виїзд дитини до АР Крим суперечить вимогам закону щодо права дитини на вільне пересування на території України.

Колегія суддів, ураховуючи викладене та беручи до уваги те, що дитина разом з матір'ю має постійне місце проживання в АР Крим, вважає, що доцільним буде надання дозволу на виїзд дитини до АР Крим у супроводі матері або уповноважених нею осіб, без згоди та супроводу батька, без зазначення терміну перебування.

З огляду на те, що суд першої інстанції, вирішуючи позовну вимогу про надання дозволу на виїзд дитини до АР Крим, неповно з`ясував обставини, зокрема щодо визначення терміну на виїзд дитини до АР Крим, колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає зміні.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду в частині позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини до АР Крим, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року в частині задоволених позовних вимог - змінити.

Викласти другий абзац резолютивної частини рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року у такій редакції: "Надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим, у супроводі матері ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 : місце проживання: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) або уповноважених нею осіб, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 ; місце проживання: АДРЕСА_3 )".

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 13 липня 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

В.А. Шебуєва