Провадження № 2/161/3685/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 грудня 2020 року м. Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Черняка В.В.,
за участю секретаря судового засідання Бугайчука О.М.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення процентів за позикою,
15 вересня 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач-1, ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 (далі відповідач-2, ОСОБА_3 ) про солідарне стягнення процентів за позикою у розмірі 7 500,00 доларів США.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 червня 2017 року позивач дав відповідачу-1 позику у розмірі 25 000,00 доларів США під 10% річних, про що останній надав відповідну розписку.
У цій же розписці поручителем виступив відповідач-2.
Станом на день звернення до суду, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором виконав частково та не повністю повернув позику.
Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів суму нарахованих 10% річних боргу, що становить 7 500,00 доларів США.
Позивач у судове засідання не прибув, але його представник у письмовій заяві просить суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином поштою.
Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилися в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 17 червня 2017 року відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 видана розписка, в якій він зазначив, що взяв в боргу в останнього 25 000,00 доларів США під 10% річних.
Також ця розписка містить наступний текст «Я, ОСОБА_3 виступаю поручителем замість ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », який підписаний відповідачем ОСОБА_3 . Цей текст позивач вважає порукою за основним зобов`язанням.
Текст розписки також містить написи про погашення 27 листопада 2018 року 3 000,00 доларів США заборгованості, а 20 червня 2019 року 7 000,00 доларів США. Ці написи скріплені підписом позивача (а.с.7).
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
В першу чергу суд вважає за необхідним визначитися з правом, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року.
Досліджуючи зміст наданої позивачем розписки відповідача-1 суд зазначає, що у ній чітко підтверджується отримання відповідачем-1 коштів у розмірі 25 000,00 грн. Євро саме від позивача у позику.
Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
У розглядуваному випадку, у наданій позивачем розписці не встановлений строк повернення позики, а вимогу про повернення боргу він пред`явив 30 червня 2020 року, яку відповідач-1 отримав поштою 03 липня 2020 року (а.с.8-9).
В такому випадку останнім днем виконання основного зобов`язання, тобто повернення всієї суми позики, було 02 серпня 2020 року.
Доказів виконання основного зобов`язання у повному обсязі, відповідач-1 суду не надав.
Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд зауважує, що на відмінно від процентів за правомірне користування грошовими коштами, які передбачені для договорів позики у ст.1048 ЦК України, проценти визначені у ст.625 ЦК України нараховуються у разі неправомірного користування грошовими коштами, в тому числі у разі прострочення грошового зобов`язання із повернення всієї суми позики.
У розглядуваному випадку, відповідач-1 правомірно використовував чужі грошові кошти за договором позики у період з 17 червня 2017 року по 02 серпня 2020 року включно, а лише з 03 серпня 2020 року таке користування буде вважатися неправомірним, адже був порушений строк виконання основного зобов`язання.
До цього моменту позивач має право нараховувати лише відсотки за правомірне використання чужих грошових коштів, як це передбачено ст.1048 ЦК України. З 03 серпня 2020 року, відносини між сторонами трансформувалися із договірних в охоронні, а отже лише з цього моменту позивач втрачає право нараховувати договірні відсотки, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, але він отримує право нараховувати три проценти річних, які передбачені у ст.625 ЦК України, як за неправомірне користування чужими грошовими коштами.
Таке правозастосування положень ст.625 ЦК України у системному зв`язку з положеннями ст. 1048 ЦК України, відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду, яка наведена у пунктах 90-91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, пункті 80 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11.
Зі змісту позову слідує, що позивач просить суд стягнути з відповідача-1 відсотки за користування позикою за три цілих календарних роки, тобто з 17 червня 2017 року по 17 червня 2020 року.
Однак позивача здійснюючи розрахунок не врахував, що позика періодично поверталася, у зв`язку з чим зменшувався розмір основного зобов`язання, тобто, і розмір відсотків за користування нею.
В такому випадку суд здійснює розрахунок відсотків за користування позикою самостійно, враховуючи часткове погашення боргу 28 листопада 2018 року та 20 червня 2019 року.
Отже, загальний розмір 10% річних за період з 17 червня 2017 року по 17 червня 2020 року становить 6 359,17 доларів США, які суд і стягує відповідача-1 та задовольняє позов у цій частині. У решті вимог до відповідача-1 суд відмовляє у зв`язку їх необґрунтованістю.
Що стосується вимог до відповідача-2, суд зазначає таке.
З тексту наданої розписки не вбачається, що відповідач-2 поручився саме за основним зобов`язанням відповідача ОСОБА_2 . У тексті розписки буквально зазначено, що відповідач-2 «виступає поручителем замість ОСОБА_4 ». Будь-яких пояснень хто такий ОСОБА_4 і яке відношення він має до позики, яка надана ОСОБА_2 , позивач суду не надав. Так само текст розписки не містить у собі зазначень перед ким та за що поручається ОСОБА_3 .
Оскільки текст розписки не дозволяє однозначно встановити факт укладення з відповідачем-2 договору поруки за основним зобов`язанням відповідача-1, суд дійшов висновку, що у задоволенні вимог до ОСОБА_3 слід відмовити.
У зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача-1 на користь держави слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, що становить 1 702,99 грн. (2 008,50 x (176 784,92 / 208 500,00)).
Решту судового збору у розмірі 305,51 грн. слід стягнути з позивача, оскільки він не сплатив його під час звернення до суду.
Керуючись ст.ст.141, 265, 280 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки за користування позикою за період з 17 червня 2017 року по 17 червня 2020 року у розмірі 6 359,17 доларів США (шість тисяч триста п`ятдесят дев`ять доларів США сімнадцять центів).
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 702,99 грн. (одна тисяча сімсот дві гривні дев`яносто дев`ять копійок).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 305,51 грн. (триста п`ять гривень п`ятдесят одна копійка).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивачем у справі є ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідачами у справі є:
1) ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
2) ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Повне судове рішення складено та підписано 16 грудня 2020 року.
Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області В.В. Черняк