ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/3298/18 Головуючий суддя І інстанції Масло С. П.
Провадження № 22-ц/818/3623/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 22 квітня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Масло С.П., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" про визнання договору недійсним та за зустрічним позовом Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованності,

встановив:

21 червня 2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ», Банк) про визнання договору № GP-7137129 від 10.12.2014 недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину.

Позовна заява мотивована тим, що 13 березня 2013 року з Акціонерним товариством «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» він укладав договір споживчого кредитування №GР-4298078 на суму 25076,48 грн. Умови з повернення кредиту, визначені згаданим договором він виконував та станом на 28.11.2014 року сплатив 21163,53 грн. Пропозицій від АТ «Банк Ренесанс Капітал» з приводу зміни або розірвання договору не надходило. 10 грудня 2014 року працівники Лозівського відділення Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» повідомили його про ліквідацію АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» та що його правонаступником є АТ «ПУМБ», а також - про заборгованість за графіком платежів та було запропоновано укласти новий договір банківського кредиту.

Зазначив, що працівники Банку переконали його, що укладення нового кредитного договору без розірвання старого та без фінансування, буде законною процедурою. 10.12.2014 він уклав новий договір за № GP-7137129 за яким він у АТ «ПУМБ», ніби-то отримав кредит суму 20106,11 грн. За новим договором без його згоди Банк змінив процентну ставку кредитування, яку визначив в межах 39,8746% і відповідне, допустив здорожчення кредиту на суму 16938,16 грн. Таким чином, правовими наслідками укладення з ним ПАТ «ПУМБ» договору кредиту №GP-7137129 від 10 грудня 2014 року були інші, ніж передбачені cт.1054 ЦК України. За нормою права, визначеною ч.1 cт.234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. З посиланням на ст.ст. 203, 215 ЦК України зазначає, що договір є недійсним, а Банк не мав за мету проведення процедури рефінансування.

У письмовому відзиві на позовну заяву Банк зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки кредитний договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Отже підстави для визнання Кредитного договору недійсним відсутні. Крім того, Банком була подана заява про застосування позовної давності.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначив, що Банк не підтвердив, що 10.12.2014 між ними виникли правовідносини з позики грошей, оскільки гроші він не отримував. Рефінансування за договором від 10.12.2014 не відбулось. Тому за укладенням оскаржуваного договору кредиту від 10.12.2014, наміри створення правових наслідків, які б ним обумовлювались і відповідали нормам ЦК України, були відсутні.

03 серпня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ, «ПУМБ», АТ «ПУМБ», Банк) звернулось до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 10.12.2014 № GP-7137129 у розмірі 40679, 12 грн.

Свою зустрічну позовні заяву мотивував тим, що між Банком та ОСОБА_1 був укладений вищенаведений кредитний договір відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 20106,11 грн. ОСОБА_1 не в повному обсязі здійснював погашення заборгованості за кредитом. Таким чином, останній зобов`язання за договором не виконав і станом на 19.07.2018 має заборгованість у сумі 40679 грн. 12 коп., яка складається з наступного: 17572,04 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2529,48 грн. - заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом; 10314,34 грн. заборгованість за несплаченими комісіями за обслуговування кредиту; 10263,26 грн. штраф за прострочення платежів від усієї суми простроченої заборгованості п. 6 п.п. 6.2. Договору). Враховуючи те, що Банк вичерпав можливість врегулювання питання погашення відповідачем існуючої заборгованості в добровільному порядку, то він змушений звернутись з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 22 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов задоволено частково. Проведено зустрічне зарахування грошових сум і стягнути різницю в сумі 17387 (сімнадцять тисяч триста вісімдесят сім) грн. 22 коп. з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» за заборгованістю за кредитним договором № GP-7137129 від 10.12.2014.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» витрати зі сплати судового збору у розмірі 870 (вісімсот сімдесят) грн. 78 коп.

В іншій частині в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати повністю, та ухвали нове рішення яким задовольнити позов ОСОБА_1 повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Вказав, що з Акціонерним товариством «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» він укладав договір споживчого кредитування №GР-4298078 від 13.03.2013 року на суму 25076,48 грн. Умови з повернення кредиту, визначені згаданим договором він виконував та станом на 28.11.2014 року сплатив 21163,53 грн. Пропозицій від АТ «Банк Ренесанс Капітал» з приводу зміни або розірвання договору не надходило.

Зазначив, що незважаючи на декілька ухвал суду оригіналу договору № GR-7137129 від 10.12.2014 року у вигляді пропозиції укласти договір (оферта) від 10.12.2014 року, сторона відповідача так і не надала.

Вказав, що за відсутності у справі належних доказів про списання коштів у вигляді розрахункових документів, суд порахував меморіальний ордер №7845456 від 11.12.2014 року як доказ надання йому грошових коштів, а також витяг з рахунку, який також не може підтверджувати списання коштів з рахунку, на який йому за переконаннями банку ніби-то перераховувались кошти у розмірі 20106,11 грн.

Зазначив, що він дійсно отримував грошові кошти у сумі 25076,48 грн за договором №GР-4298078 від 13.03.2013 року укладений з АТ «Банк Ренесанс Капітал», інших коштів, у тому числі в сумі 20106,11 грн він не отримував ні в АТ «Банк Ренесанс Капітал» ні в правонаступника банку ПАТ «ПУМБ», АТ «ПУМБ». На підтвердження цих обставин він надавав суду доказ у вигляді платіжного інструменту-пластикової платіжної картки № НОМЕР_1 , що він отримував за договором №GР-4298078 від 13.03.2013 року укладений з АТ «Банк Ренесанс Капітал» грошові кошти у сумі 25076,48 грн.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, пояснення позивача та його представника, за відсутності інших учасників судового засідання, належним чином повідомлених про розгляд справи, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно положень ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам закону рішення суду відповідає.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

У статті 230 ЦК України визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Судом встановлено, що 13 березня 2013 року, між Акціонерним товариством «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» та ОСОБА_1 було укладено договір шляхом підписання пропозиції укласти договір (оферта) №GР-4298078, згідно якого ОСОБА_1 отримав 25076,48 грн. в якості кредиту, що підтверджується пропозицією укласти договори (оферта) від 13.03.2013, меморіальним ордером № 5530623 від 14.03.2013 з якого вбачаються реквізити рахунку та призначення платежу, а також випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 5 т. 1, а.с. 20-93 т. 3).

10.12.2014 між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 був укладений договір шляхом підписання пропозиції укласти договори (оферта) №GР-7137129 відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 20106,11 грн. з метою Рефінансування основного кредитного договору №GР-4298078 та суми заборгованості у розмірі 18344, 99 грн. Згідно умов вказаного договору від 10.12.2014 зазначено строк кредиту 48 місяців, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 1,35%, розмір процентної ставки - 9,00% річних, спосіб надання кредиту - банківський переказ за реквізитами зазначеними у п. 2.9 Договору.

У договорі також міститься Графік платежів та зазначена реальна процентна ставка 39,8746 та Абсолютне значення подорожчания кредиту 16938,16грн.

Вищенаведене підтверджується пропозицією укласти договори (оферта) від 10.12.2014, меморіальним ордером № 7845456 від 11.12.2014 з якого вбачаються реквізити рахунку та призначення платежу, а також випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 240-241 т. 2, а.с. 21-93 т. 3).

Довідкою про стан та історію заборгованості за кредитним договором №GР-7137129 від 11.12.2014 та випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 підтверджується часткове виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №GР-7137129 від 11.12.2014 та надання коштів на погашення заборгованості в період з 13.02.2015 по 27.11.2015 на загальну суму 6635 грн. При цьому з виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 чітко вбачаються призначення платежів - переказ коштів з метою погашення заборгованості по угоді №GР-7137129 від 10.12.2014. (а.с. 58-59 т.1, а.с. 21-93 т. 3).

Станом на 19.07.2018 за ОСОБА_1 рахується заборгованість за умов кредитним договором №GР-7137129 від 11.12.2014 у сумі 40679 грн. 12 коп., яка складається з наступного: 17572,04 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2529,48 грн. - заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом; 10314,34 грн. заборгованість за несплаченими комісіями за обслуговування кредиту; 10263, 26 штраф за прострочення платежів від усієї суми простроченої заборгованості п. 6 п.п. 6.2. Договору, що підтверджується довідкою про стан та історію заборгованості за кредитним договором №GР-7137129 від 11.12.2014 (а.с. 58-59 т.1).

В матеріалах справи також міститься витяг з Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, в п. 6.2. яких містяться умови сплати Банку штрафу у розмірі 10 відсотків від простроченої суми за кожний випадок прострочення, а також за кожний місяць прострочення встановленого терміну від простроченої суми, розрахованої на останній день місячного строку. Вказані Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків ОСОБА_1 не підписані. (а.с. 183-186 т. 2).

Щодо первісного позову про визнання недійсним кредитного договору № GP-7137129 від 10.12.2014.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відмовляючи ОСОБА_1 у визнання договору кредиту недісним суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні оспорюваного Кредитного договору від 10.12.2014 ОСОБА_1 був ознайомлений про мету кредитування; тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту; строк, на який одержано кредит; тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи ОСОБА_1 , при цьому останній свідомо уклав договір на зазначених у ньому умовах та в подальшому протягом майже року виконував його. Таким чином, при підписанні Кредитного договору від 10.12.2014 ОСОБА_1 погодився з усіма умовами даного правочину і взяв на себе зобов`язання щодо його виконання.

На момент укладення Кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків.

В укладеному Кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами.

ОСОБА_1 не надано жодних доказів, які б підтверджували, що кредитний договір від 10.12.2014 є фіктивним або він був укладений без наміру створення правових наслідків, які б ним обумовлювались.

Суд зазначає, що ОСОБА_1 погодився з умовами Кредитного договору від 10.12.2014 і що ці умови не порушують принципів добросовісності, рівності сторін договору, є справедливими, а невідповідність окремих умов договору вимогам чинного законодавства не є підставою для визнання договору недійсним у цілому.

Оскільки умова договору про надання споживчого кредиту, що передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною, то визнання її недійсною в судовому порядку не потребується.

Разом з тим, нікчемність цієї умови договору має правове значення при визначенні розміру кредитної заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь кредитодавця, у зв`язку з чим наслідки недійсності нікчемного правочину будуть застосовані судом при вирішенні вимог зустрічного позову.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 640/2755/16-ц.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову по суті, то заява Банку про застосування позовної давності судом не розглядалася.

Щодо позовних вимог зустрічного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором від 10.12.2014.

Частиною 1статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525,526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до частини 1статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з положеннями статей 634, 638 ЦК України ОСОБА_1 , підписавши пропозицію укласти договори (оферта), прийняв пропозицію на укладення кредитного договору згідно з умовами цієї оферти, Загальних умов Договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків.

Тобто, в даному випадку, зміст кредитного договору зафіксовано в оферті від 10.12.2014, таким чином, між банком та позичальником укладено договір у письмовій формі.

Укладення кредитного договору таким шляхом чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії для набуття, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за змістом частини 1 статті 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього договору, складовими якого виступають Пропозиція укласти договори (оферта), з якою позичальник ознайомлений, про що свідчить його підпис.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір укладений і виконувався сторонами.

Згідно умов вказаного договору від 10.12.2014 зазначено строк кредиту 48 місяців, розмір процентної ставки - 9,00% річних, міститься Графік платежів та зазначена реальна процентна ставка 39,8746 та Абсолютне значення подорожания кредиту 16938,16грн.

Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданою Банком Довідкою про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GP-7137129 від 10.12.2014, у якій зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов`язання, розмір відсоткової ставки за користування кредитом, періоди і суми виникнення заборгованості. Наведені обставини також підтверджуються випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 .

Із довідки про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GP-7137129 від 10.12.2014 вбачається, що ОСОБА_1 станом на 19.07.2018 має заборгованість за тілом кредиту у розмірі 17572,04 грн. та заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом у розмірі 2529, 48 грн.

Як встановлено вище, умовами Кредитного договору від 10.12.2014 сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами, які підлягають стягненню на користь банку, оскільки вказане було обумовлено письмовою домовленістю сторін.

При цьому, ОСОБА_1 під час судового розгляду не спростував наявний розмір заборгованості за договором від 10.12.2014.

Таким чином, взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором від 10.12.2014 Банк виконав своєчасно і повністю, надавши ОСОБА_1 кредитні ресурси, натомість у порушення зазначених умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язання наведеним договором року належним чином не виконав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, стаття 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів відхиляє доводи скарги щодо відсутності оригіналу пропозиції (оферти) від банку на укладення спірного договору, оскільки у справі відсутня його копія, належним досліджена судом. Достовірність цього документа не була спростована позивачем. При цьому факт підписання оригіналу цього документа позивачем узгоджується з тим, що відповідна сума кредиту була фактично надана банком на підставі меморіального ордеру № 7845456 від 11.12.2014 з якого вбачаються реквізити рахунку та призначення платежу, а також випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 240-241 т. 2, а.с. 21-93 т. 3).

Доводи скарги про те, що меморіальний ордер №7845456 від 11.12.2014 року та витяг з банківського рахунку не є належним доказом надання йому грошових коштів не ґрунтуються на законі і тому є безпідставними. Позивач у додах скарги визнав, що у пропозиції укласти спірний договір (оферта) № GP-7317129 міститься інформація, що він по суті є додатковим договором до договору № GP-4298078 , договір

Колегія суддів також відхиляє доводи скарги про те, що він не отримав грошових коштів, у тому числі в сумі 20106,11 грн він не отримував в результаті укладення спірного договору кредиту в АТ «Банк Ренесанс Капітал», що спростовується дослідженою судом довідкою про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GP-7137129 від 10.12.2014 вбачається, що ОСОБА_1 станом на 19.07.2018 має заборгованість за тілом кредиту у розмірі 17572,04 грн. та існує заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом у розмірі 2529, 48 грн.

Як було встановлено вище судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів, умовами Кредитного договору від 10.12.2014 сторони в результаті підписання позивачем оферти узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами, які підлягають стягненню на користь банку, оскільки вказане було обумовлено письмовою домовленістю сторін, а позивач не довів відсутність у нього доброї волі на його підписання.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, які доводами скарги не спростовані, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості станом на 19.07.2018 за тілом кредиту у розмірі 17572,04 грн. та заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом у розмірі 2529, 48 грн., а загалом у розмірі 20101,52 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Посилання у доводах скарги на свою платіжну картку № НОМЕР_1 , яку він отримував за договором № GР-4298078 від 13.03.2013 року з АТ «Банк Ренесанс Капітал» грошові кошти у сумі 25076,48 грн висновки суду не спростовують, оскільки така картка є лише платіжним інструментом для управління картковим рахунком.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до частини 1статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з положеннями статей 634, 638 ЦК України ОСОБА_1 , підписавши пропозицію укласти договори (оферта), прийняв пропозицію на укладення кредитного договору згідно з умовами цієї оферти, Загальних умов Договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків.

Тобто, в даному випадку, зміст істотних за змістом ст. 1054 ЦК України умов кредитного договору зафіксовано в оферті від 10.12.2014, яка внаслідок його підписання була акцептована позивачем і таким чином, між банком та позичальником укладено договір у письмовій формі.

Укладення кредитного договору таким шляхом чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії для набуття, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за змістом частини 1 статті 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього договору, складовими якого виступають Пропозиція укласти договори (оферта), з якою позичальник ознайомлений, про що свідчить його підпис.

Особливістю договору приєднання, ст. 634 ЦК України, є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір укладений і виконувався сторонами.

Суд правильно зазначив, що ОСОБА_1 погодився з умовами Кредитного договору від 10.12.2014 і що ці умови не порушують принципів добросовісності, рівності сторін договору, є справедливими, а невідповідність окремих умов договору вимогам чинного законодавства не є підставою для визнання договору недійсним у цілому.

Суд вважав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Загальні умови змінювались Банком у період - з часу виникнення спірних правовідносин (10.12.2014) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (серпень 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Загальні умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Загальні умови, відсутність у Пропозиції укласти договори(оферта) від 10.12.2014 домовленості сторін про сплату штрафів, надані Банком Загальні умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані Банком Загальні умови, суд не розцінив в якості складовою кредитного договору, оскілки вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, з огляду на те, що умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Пропозиції укласти договори (оферта) від 10.12.2014, яка безпосередньо підписана ОСОБА_1 і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Ураховуючи, що Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, які міститься в матеріалах даної справи не містить підпису ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.12.2014, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови, сплати неустойки у виді штрафу.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення штрафу за прострочення платежів від усієї суми простроченої заборгованості у розмірі 10263,26 грн.

Щодо стягнення заборгованості за несплаченими комісіями за обслуговування кредиту у розмірі 10314,34, то як вже було встановлено судом ці умови Банку у кредитному договорі від 10.12.2014 є нікчемними, у зв`язку з чим в задоволені позову в частині їх стягнення також слід відмовити.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення зустрічного позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором від 10.12.2014 станом на 19.07.2018 у розмірі 20101,52 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 17572,04 грн.; заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом у розмірі 2529, 48 грн.

Відповідно ч.ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України, в редакції чинній на момент укладення кредитного договору від 10.12.2014, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Довідкою про стан та історію заборгованості за кредитним договором №GР-7137129 від 11.12.2014 підтверджується, що на погашення заборгованості з комісії ОСОБА_1 в період з 13.02.2015 по 27.11.2015 було сплачено, а Банком зараховано 2714,30 грн. (271,43 грн. х10 щомісячних платежів).

Враховуючи положення вищенаведених норм права та встановлені обставини, суд дійшов висновку про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину щодо встановленої комісії у виді повернення ОСОБА_1 2714,30 грн. сплачених коштів.

Частиною 12 ст.265 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення первісного і зустрічного позовів про стягнення грошових сум суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму.

На підставі цього суд першої інстанції застосував наслідки недійсності правочину у вигляді повернення ОСОБА_1 2714, 30 грн. Суд вказав, що зустрічний позов підлягав частковому задоволенню на суму 20101,52 грн., тому суд провів зустрічне зарахування грошових сум і стягнув різницю в розмірі 17387,22 грн. з ОСОБА_1 на користь Банку.

Апелянт не оскаржує рішення суду в частині відмови у задоволенні позову банку, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України аргументи та висновки суду в цій частині не перевіряються.

Апелянтом всупереч положенням ст.ст. 12, 81 ЦПК України про процесуальний обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, - не надано до суду належних і допустимих доказів на спростовування висновків суду першої інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на те, що оскаржуване рішення ухвалене із додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.259, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 22 квітня 2020 року-залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 16 грудня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.