ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року

м.Суми

Справа №589/5287/15-ц

Номер провадження 22-ц/816/19/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Орлова І. В.

розглянув у порядку письмового позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 26 квітня 2019 року в складі судді Курбанової А.Р., ухваленого в м. Шостка, повний текст якого складений 29 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт» (далі ТОВ «ШП «Харківенергоремонт») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , який в подальшому уточнило, про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від суми заборгованості.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 є власником квартири (нежитлового приміщення) АДРЕСА_1 . Посилаючись на обставини того, що відповідач всупереч вимогам ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», ст.ст. 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення не виконує зобов`язання по сплаті послуг з теплопостачання, позивач, збільшивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за надані послуги з теплопостачання за період з 25 жовтня 2014 року по 31 грудня 2016 року в сумі 22386 грн 72 коп., з яких: 18023 грн 13 коп. основний борг, 3762 грн 31 коп. інфляційні втрати, 601 грн 28 коп. три відсотки річних (т. 1, а.с. 167-168).

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 26 квітня 2019 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт» заборгованість за надані послуги в сумі 22386 грн 72 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт» судові витрати в сумі 1600 грн.

Вказане рішення суду відповідач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не врахував обставин того, що на даний час діє договір № 258, укладений 15 жовтня 2006 року між ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (третьою особою по справі) про надання в магазині «Влад» послуг з постачання теплової енергії, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . За таких обставин, на думку відповідача, наявний спір між юридичною особою та фізичною особою-підприємцем щодо виконання (невиконання) умов господарського договору, тому, як він вважає, дана справа відноситься до юрисдикції господарських судів. Крім того, відповідач зауважив, що суд першої інстанції не дав належної оцінки фактам його звернення до позивача із заявами щодо обстеження магазину «Влад» та з приводу надання дозволу на встановлення засобу обліку (лічильника) теплової енергії, які залишились без відповідного реагування.

Від позивача ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 , як фізична особа, з 25 квітня 2017 року є власником нежитлового приміщення, промтоварного магазину по АДРЕСА_3 (т. 2, а.с. 3, 4-5, т. 1, а.с. 5).

Відповідно до акта Державної технічної комісії від 23 липня 2002 року, затвердженого рішенням виконкому міської ради від 30 липня 2002 року за № 155, прийнято в експлуатацію реконструйовану відповідачем приватну квартиру АДРЕСА_1 , яку, як фізична особа, він придбав за договором купівлі-продажу від 04 листопада 2000 року під промтоварний магазин (т. 2, а.с. 4-5, т. 1, а.с. 67).

Рішенням виконавчого комітету Шосткинської міської ради від 28 лютого 2017 року за № 51 надано дозвіл ОСОБА_1 на переведення квартири АДРЕСА_1 до нежитлового фонду, з наданням поштової адреси магазину промтоварів АДРЕСА_3 (т. 2, а.с. 3).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за фізичною особою ОСОБА_1 25 квітня 2017 року зареєстровано право приватної власності на вказане нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 (т. 2, а.с. 4-5).

ТОВ «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт» є виконавцем послуг з теплопостачання за вказаною вище адресою (т. 1, а.с. 9). Так, позивач надає відповідачу комунальні послуги, при цьому постачання теплової енергії до нежитлового приміщення відбувається за допомогою системи централізованого опалення жилого будинку.

15 жовтня 2006 року між ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» та приватним підприємцем ОСОБА_2 , третьою особою у даній справі був укладений договір про надання послуг з теплопостачання (т. 1, а.с. 63-65).

Постановою Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері комунальних послуг від 22 листопада 2013 року за № 26 з урахуванням змін, внесених постановою від 23 травня 2014 року за № 592, установлено ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб інших споживачів (крім населення) 1017,88 грн/Гкал (без ПДВ) (т. 1, а.с. 20).

У подальшому на підставі постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 листопада 2014 року за № 630, від 27 лютого 2015 року за № 246, від 31 березня 2015 року за № 1130, від 29 жовтня 2015 року, від 28 січня 2016 року за № 54 за № 2690 та від 29 вересня 2016 року за № 1757 тарифи змінювалися (т. 1, а.с. 11, 12, 13, 78-79, 80-81, 154-155).

Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, відповідач ОСОБА_1 29 квітня 2013 року припинив підприємницьку діяльність фізичної особи підприємця, а третя особа ОСОБА_2 29 липня 2014 року припинив підприємницьку діяльність фізичної особи підприємця (т. 1, а.с. 40-44, 45-49).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі виникли взаємні права та обов`язки, а саме: у позивача по наданню відповідачу послуг стосовно належного йому на праві власності нежилого приміщення у строк та належної якості, а у відповідача по оплаті цих послуг та можливості оспорювати їх якість та ціну. Оскільки відповідач не виконав належним чином зобов`язання перед позивачем щодо своєчасної та в повному обсязі оплати наданих послуг, у нього виникла заборгованість, яку суд стягнув з відповідача на користь позивача, а також дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин норми частини другої статті 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 50 ЦК України передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 3 ГК України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Відповідно до статті 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, з якою погодилася у Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

У статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» йдеться про те, що житлово-комунальні послуги поділяються залежно від порядку затвердження цін/тарифів. Затвердження цін та тарифів на житлово-комунальні послуги віднесено до повноважень органу місцевого самоврядування. За статтею 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, а розмір плати розраховується, виходячи з розміру встановлених цін (тарифів) та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до статті 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу, якими є і фізичні особи. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Суб`єктом права власності є фізична особа. ЦК України не містить заборони щодо перебування у власності окремої фізичної особи нерухомого майна нежитлового призначення.

Можна зробити висновок, що надання комунальних послуг є підприємницькою діяльністю для особи, яка надає такі послуги. Разом з тим, споживач комунальних послуг не здійснює при споживанні вказаних послуг підприємницької діяльності, оскільки вони спрямовані на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів, і не залежать від правового статусу споживача. Тобто, такі договори не є господарськими у розумінні ГП України.

Юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, оскільки у разі, коли споживачем послуг є фізична особа, то відповідно до статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду) такі спори мали розглядатися за правилами цивільного судочинства, а в разі коли споживачем послуг є юридична особа чи фізична особа-підприємець як власники об`єктів нерухомого майна, то за суб`єктним складом, зазначені спори мають розглядатися відповідно до вимог статей 1, 2, 12 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду) у порядку господарського судочинства.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 757/45133/15-ц.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт» просило стягнути з відповідача заборгованість за спожиті комунальні послуги постачання теплової енергії, вважаючи, що між сторонами існують правовідносини із надання та споживання комунальних послуг, у яких ОСОБА_1 є фізичною особою, як власник нежитлового приміщення, до якого подається теплова енергія.

З урахуванням зазначеного, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як в даному випадку предметом позовних вимог є стягнення з відповідача, як фізичної особи, заборгованості з оплати послуг за спожиту теплову енергію по опаленню належного йому нежитлового приміщення, розрахованої позивачем, зокрема, після припинення укладеного між ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» та приватним підприємцем ОСОБА_2 договору від 15 жовтня 2006 року за № 258 (т. 1, а.с. 63-65). Так, відповідно до пункту 30 вказаного договору про надання послуг з теплопостачання від 15 жовтня 2006 року за № 258 цей договір набирає чинності з 15 жовтня 2006 року та діє до 15 жовтня 2007 року, в той час як предметом позовних вимог є стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з 25 жовтня 2014 року по 31 грудня 2016 року, тобто, після припинення строку дії вказаного договору, на що помилково послався відповідач в апеляційній скарзі.

До того ж, станом на момент виникнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з теплопостачання за період з 25 жовтня 2014 року по 31 грудня 2016 року і, відповідно, станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом відповідач ОСОБА_1 29 квітня 2013 року офіційно припинив свою підприємницьку діяльність як фізичної особи-підприємця, у зв`язку з чим помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що дана цивільна справа відноситься до юрисдикції господарських судів.

Колегія суддів погоджується також з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на те, що відключення споживачів від мережі централізованого опалення відбувається тільки на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади з вчиненням в подальшому дій споживачем з дотриманням процедури, визначеної Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4.

У зв`язку із зазначеним, не заслуговує на увагу колегії суддів посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не мав права нараховувати відповідачу заборгованість за послуги з теплопостачання, так як приміщення не обладнано приладами теплопостачання і відповідач не користувався вказаними житлово-комунальними послугами, так як останній не довів належними і допустимими доказами обставин того, що він звертався до постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади для вирішення питання про відключення його нежитлового приміщення від мережі централізованого теплопостачання у передбаченому Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи апеляційної скарги про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача боргу за теплопостачання, так як між сторонами договір про надання послуг з теплопостачання не укладався, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Доказів того, що відповідач не користувався послугами з теплопостачання, які подавались до належного йому спірного об`єкта нерухомості суду не надано.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, виходячи із ціни позову, судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 1; 375; 381; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 26 квітня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 січня 2020 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А. Левченко

І.В. Орлов