Справа № 159/6733/19
Провадження № 2/159/231/20
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року м. Ковель

Ковельський міськрайсуд Волинської обл.

в складі: головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судових засідань Щесюк Н.Й.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному (усному) провадженні в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач 02.12.19 р. звернувся до суду з вказаним вище позовом, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування кв. АДРЕСА_1 . Обгрунтовує свої вимоги тим, що за свідоцтвом про право власності на житло, виданим Володимир Волинською КЕЧ (далі КЕЧ) 07.06.2 000 р. № 34 497 і договором про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю, від 23.05.2 000 р. власником кв. АДРЕСА_2 був ОСОБА_3 За договором купівлі продажу квартири від 18.05.19 р. ним було придбано у ОСОБА_3 кв. АДРЕСА_1 (далі спірна квартира). При придбаванні ним квартири у ній ніхто зареєстрованим не був. 12.03.19 р. він звернувся у Ковельський Центр надання адмінпослуг для реєстрації місця проживання своїх: дружини ОСОБА_4 , дочки ОСОБА_5 у спірній квартирі і дізнався, що у ній зареєстрований відповідач. Попередній власник квартири повідомив, що така особа йому не відома і ніколи не проживала у його квартирі. КЕЧ також не надала йому будь - якої інформації. Відповідач у спірній квартирі не проживав і інтересу до неї не виявляв, витрат, пов`язаних з оплатою комунпослуг чи обслуговуванням, не несе. Зазначає, що реєстрація відповідача за місцем проживання у належній йому спірній квартирі порушує його права як власника. Покликаючись на ч. 1 ст. 383, ч. 2 ст. 405, ст. ст. 321, 391 ЦК України, ст. ст. 150, 72 ЖК України, судову практику, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зазначає, що фактичне місце проживання відповідача йому не відоме. Просить позов задовольнити.

За ухвалою судді від 24.12.19 р. провадження у справі було відкрито.

Копію вказаної вище ухвали суду з копією позовної заяви та доданих до неї документів відповідачеві було надіслано у встановленому законом порядку.

За станом на 23.01.20 р. відповідач не подав до суду відзиву на позовну заяву.

У судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Суду додатково пояснив, що він у ЦНАП звертався вже після придбання спірної квартири та у позовній заяві помилково зазначено дату такого звернення як 12.03.19 р.. Просить позов задовольнити.

У судове засідання відповідач не з`явився, хоча належно повідомлявся. Про причини неявки суду не повідомив.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності відповідача.

Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до повного задоволення.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до копії паспорта позивача серії НОМЕР_1 , він з 16.08.2 000 р. проживає у с. Руді Любомльського району Волинської області.

Як слідує з копії договору купівлі продажу квартири від 18.05.19 р., копії Витягу з Держреєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 167 097 338 , сформованого 18.05.19 р., позивач став власником кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки виконкому Ковельської міськради Волинської області № 1 924/3.14/2 19 від 25.11.19 р., відповідач значиться проживаючим у спірній квартирі.

Як показала суду свідок ОСОБА_6 вона проживає по сусідству із спірною квартирою з 2013 р.. У останній до позивача проживав ОСОБА_7 , квартиранти. Відповідача вона у спірній квартирі не бачила ніколи.

Як показала суду свідок ОСОБА_8 вона проживає у одному й тому ж будинку, де знаходиться спірна квартира, біля 30 р.. У спірній квартирі до позивача проживав ОСОБА_7 , який помер біля 2 р. тому. Зі слів позивача їй стало відомо, що у спірній квартирі прописаний якийсь чоловік. Відповідача вона у спірній квартирі не бачила ніколи.

Аналізуючи показання цих свідків, суд враховує, що відповідач як такий, що значиться проживаючим у спірній квартирі, разом з тим, цією квартирою для проживання не користувався не менше як рік, членом сім`ї колишнього власника квартири чи позивача не є.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Держава гарантує можливість стабільного користування житлом, недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Ст. 391 ЦК України декларує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з правовою позицією ВС України, що викладена у постанові від 16.11.16 р. у справі № 688/63/15 - ц, положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності квартиру від будь - яких осіб, у т. ч. осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

Водночас відповідно до ст. 391 ЦК України позивач як новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні спірною квартирою як своїм майном, згідно зі ст. 328 ЦК України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є, зокрема, квартира, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

За змістом ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідач, залишаючись зареєстрованими у спірній квартирі, власником якої став позивач, разом з тим, є сторонньою для нього особою і це, безсумнівно, перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним вище житловим приміщенням, чим порушуються його права як власника.

Тому позов слід задовольнити.

Судові витрати, понесені позивачем, слід стягнути з відповідача на користь позивача у повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80 - 82, 89, 141, 209, 223, 263 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. ч. 2 ст. 405, ст. ст. 391, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у кв. АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) грн, 20 коп. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , і. н. НОМЕР_2 , прож. за адресою: АДРЕСА_3 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 . за адресою: АДРЕСА_5 .

Головуючий:І. М. Логвинюк