Справа № 472/449/16-ц
Провадження №2/472/31/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2020 року смт. Веселинове

Миколаївської області

Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді - Орленко Л.О.,

за участю секретаря

судового засідання - Ставніченко А.П.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №3 смт. Веселинове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Фермерське господарство «Горизонт», про відшкодування збитків (упущеної вигоди),

ВСТАНОВИВ:

31 липня 2019 року до Веселинівського районного суду Миколаївської області від Верховного Суду надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Фермерське господарство «Горизонт», про відшкодування доходів від збереження майна без достатньої правової підстави, на новий розгляд.

У травні 2016 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Грабова А.О. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Фермерське господарство «Горизонт» (далі - ФГ «Горизонт») про відшкодування доходів від збереження майна без достатньої правової підстави.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право власності, виданих 17 червня 2015 року приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області та зареєстрованих у реєстрі за № 307 та № 308, належить на праві приватної власності нежитлова кам`яна будівля - столярний цех загальною площею 411,3 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлова кам`яна будівля - олійний цех загальною площею 846,5 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначені об`єкти підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 червня 2015 року за № 39255097 та за № 39255803.

Вказані об`єкти нерухомості були придбані відповідно до статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом проведення електронних торгів. Після придбання нерухомих об`єктів ОСОБА_1 03 жовтня 2015 року уклав договір оренди вказаного нерухомого майна з ФГ «Горизонт» строком на 1 рік. Розмір орендної плати згідно із договором оренди склав 12 000 грн. за кожен місяць.

Посилалася на те, що ОСОБА_1 не може вільно користуватися та розпоряджатись належним йому на праві власності майном, оскільки попередній власник зазначених будівль, ОСОБА_3 , без достатніх правових підстав користується належними йому нежитловими приміщеннями, не допускає до вказаного приміщення та перешкоджає йому виконувати умови договору оренди.

03 грудня 2019 року представник позивача ОСОБА_2 надала до суду уточнену позовну заяву, в якій уточнила підставу позову, обгрунтовуючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди відповідно до ст.22 ЦК України, та вказала, що ОСОБА_1 міг і повинен був отримати упущену вигоду у розмірі 96 000 грн., а неправомірні дії ОСОБА_3 стали причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовну заяву підтримали в тому ж обсязі і з тих же підстав, та просили задовольнити позовні вимоги, і стягнути з ОСОБА_3 упущену вигоду у розмірі 96 000 грн.

В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Фермерське господарство «Горизонт» не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, але до суду надав заяву про розгляд справи без його участі.

В судові засідання відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 15 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_3 надав до суду заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що відсутні будь-які докази щодо вчинення ним перешкод по користуванню нежитловими приміщеннями позивача, а тому просив відмовити в позові в повному обсязі.

Заслухавши вступне слово позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та з урахуванням наданих доказів, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвами про право власності, виданих 17 червня 2015 року приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області та зареєстрованих у реєстрі за № 307 та № 308, позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності нежитлова кам`яна будівля - столярний цех загальною площею 411,3 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлова кам`яна будівля - олійний цех загальною площею 846,5 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначені об`єкти підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 червня 2015 року за № 39255097 та за № 39255803.

Вказані об`єкти нерухомості були придбані відповідно до статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом проведення електронних торгів.

03 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ФГ «Горизонт» укладено договір оренди нерухомого майна, а саме: нежитлової кам`яної будівлі - столярного цеху загальною площею 411,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлової кам`яної будівлі - олійного цеху загальною площею 846,5 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 1 рік з орендною платою у розмірі 12 000 грн. за кожен місяць.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року у справі №472/255/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями шляхом їх звільнення від рухомого майна та демонтування замків задоволено. Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні нежитловими приміщеннями, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом їх звільнення від рухомого майна та демонтування замків. Зазначеним рішенням суду встановлено, що факт чинення ОСОБА_3 перешкод у користуванні ОСОБА_1 нежитловими приміщеннями підтверджується актами від 17 лютого 2016 року та відповідними фототаблицями.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 зазначав, що 3 жовтня 2015 року між ним та ФГ «Горизонт» укладено договір оренди вищезазначеного нерухомого майна терміном на 1 рік зі щомісячною орендною платою 12 000 грн. (а.с. 14-15). Однак відмова відповідача звільнити приміщення створює позивачу перешкоди у користуванні власністю, у зв`язку з чим йому завдані збитки у вигляді упущеної вигоди з неотримання доходів від здачі приміщень в оренду.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У частинах першій, другій статті 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Придбавши 17 червня 2015 року нежитлові приміщення відповідно до статті 62 Закону України «Про електронні торги» та зареєструвавши право власності на них у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 став власником цього майно.

Судом встановлено, що після набуття ОСОБА_1 права власності на нежитлові приміщення, останні знаходилися у користуванні попереднього власника - ОСОБА_3 .

Під час розгляду справи ОСОБА_3 не надано доказів, які б підтверджували правомірність користування цими нежитловими приміщеннями, натомість ОСОБА_1 пред`явив суду неспростовані докази неправомірної поведінки ОСОБА_3 . Зокрема: попередження від 22 січня 2016 року, акти від 17 лютого 2016 року та заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року, залишене без змін Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року, яким ОСОБА_3 зобов`язано усунути перешкоди у користуванні нежитловими приміщеннями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом їх звільнення від рухомого майна та демонтування замків.

Отже, протиправність дій ОСОБА_3 встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

03 жовтня 2015 року, уклавши договір оренди нежитлових приміщень, ОСОБА_1 мав намір отримувати прибуток у розмірі 12 000 грн. щомісяця. На думку позивача, протиправна поведінка ОСОБА_3 не дала йому можливості передати об`єкт оренди - нежитлові приміщення у користування ФГ «Горизонт». Відтак, позивач вважав, що неотримання ним доходу у вигляді орендних платежів не залежало від його волі, а було результатом протиправної поведінки ОСОБА_3 .

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року по справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18) зазначено, що «тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який має довести, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача».

Таким чином, судом обґрунтовано встановлено, що прибуток у розмірі 96 000 грн. не був отриманий позивачем через те, що відповідач неправомірно займав нежитлові приміщення позивача: нежитлову кам`яну будівлю - столярний цех загальною площею 411,3 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлову кам`яну будівлю - олійний цех загальною площею 846,5 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що встановлено рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року у справі №472/255/16-ц.

Дохід, який позивач міг би реально одержати від оренди вищевказаних нежитлових приміщень є упущеною вигодою.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 12.03.2020 року (справа №127/22717/18).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки позивачем доведена можливість реального отримання доходів від оренди у заявленому ним розмірі, якби його право не було порушене відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просив в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 2112 грн. (960,00 + 1152,00) судового збору за розгляд справи в суді першої та касаційної інстанції, розмір якого підтверджено квитанцією №125 від 17.05.2016 року та квитанцією №60 від 11.07.2017 року.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 11, 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 141, 258, 259, 265, 268, 273ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Фермерське господарство «Горизонт», про відшкодування шкоди (упущеної вигоди, - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 96 000 (дев`яносто шість тисяч) гривень та судовий збір в розмірі 2112 (дві тисячі сто дванадцять) гривень.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Веселинівський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має прво на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 30 червня 2020 року.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області Л.О. Орленко