РІШЕННЯ

Іменем України

23.06.2020 року Франківський районний суд м.Львова у складі:

головуючої судді Мартьянової С.М.

за участю секретаря Турчак М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами у справі №465/1736/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусака Романа Тадейовича про визнання недійсними договорів дарування квартири, скасування записів про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25.04.2017 року звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами, в якій просить скасувати рішення Франківського районного суду м.Львова від 01.12.2016 року в справі за позовом позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусака Р.Т. про визнання недійсними договорів дарування квартири, скасування записів про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування заяви вказує на те, що Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.03.2017 року рішення Франківського районного суду м.Львова від 01.12.2016 року залишено без змін. Виносячи вказане рішення Франківський районний суд м.Львова посилався на рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.03.2016 року по справі № 465/1120/15-ц, яким було відмовлено у задоволенні зустрічного позову про звернення стягнення на майно шляхом набуття права власності ОСОБА_1 на квартири АДРЕСА_1 . Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання недійсним договорів дарування від 22.03.2016 року, суд прийшов до висновку, що підставою належності дарувальнику майна, яке стало предметом договорів дарування від 22.03.2016 року, було рішення суду, яке в подальшому було скасовано. Тобто, оскільки рішення, що набрало законної сили 17.03.2016 року, скасоване право власності ОСОБА_1 на спірні об`єкти нерухомості, укладення будь яких правочинів щодо майна, в т.ч. і оспорюваних договорів дарування є недопустимим. Просить заяву задоволити та скасувати заходи забезпечення позову.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 в судовому засіданні 08.10.2019 року заяву підтримав, покликаючись на обставини, викладені у заяві, просить таку задоволити. Просить скасувати заходи забезпечення позову.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 заяву заперечили, просить відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення Франківського районного суду м.Львова від 01 грудня 2016 року по справі № 465/1736/16-ц за нововиявленими обставинами та залишити судове рішення в силі., оскільки дане рішення є законним.

Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час та місце слухання.

В дане судове засідання учасники судового провадження не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлялись про час та місце слухання, що стверджується наявними в матеріалах справи судовими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про завершення розгляду справи у його відсутності.

Розглянувши вищезгадану заяву представника заявника, суд приходить до наступного висновку.

Суддею Франківського районного суду м.Львова Козюренко Р.С. 29.05.2017 року у справі відкрито провадження.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова № 10/Р від 10.12.2018 року, вказану цивільну справу передано судді Мартьяновій С.М. Ухвалою судді від 17.12.2018 року справу прийнято до провадження.

Дана справа перебуває в провадженні Франківського районного суду з 25 квітня 2017 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення доводів у поданій до суду заяві про перегляд рішення суду шляхом подачі заперечень, письмових пояснень та заперечень на ці пояснення тощо.

Станом на час судового розгляду справи (23.06.2020 року) введений Кабінетом Міністрів України з 12 березня 2020 року карантин триває вже більше трьох місяців і строки його завершення нікому не відомі: ця обставина є загальновідомою і не потребує доказування (частина 3 статті 82 ЦПК України).

Щодо посилання на звернення Ради суддів України з проханням «утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників справи», то дана справа не передбачає обов`язкової присутності в судових засіданнях її учасників. Враховуючи, що учасникам висловлена їх позиція щодо результату розгляду поданої заяви, суд приходить до переконання, що сторонами чітко висловлена їх позиція щодо поданої заяви та додаткової аргументації не потребує.

В той же час, з метою забезпечення доступу до правосуддя під час дії в Україні карантину та на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року № 196 було затверджено Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, однак,від сторін заяв до суду про участь у судовому розгляді справи в режимі відеоконференції не поступало.

За вищенаведених обставин суд вважає можливим завершувати судовий розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі даних та доказів.

У зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2ст.247 ЦПК України.

З`ясувавши обставини справи, перевіривши подані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків.

Заявник 25.04.2017 року звернувся із зазначеною заявою про перегляд судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами у справі №465/1736/16-ц.

Дослідивши подану заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, матеріали цивільних справ № 465/1736/16-ц (номер провадження 2/465/1740) та №465/1736/16-ц (номер провадження 8/465/9/20), суд дійшов до наступного висновку.

Згідно приписів ч. 1ст. 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ч. 2ст. 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

При цьому, положеннями частин 1,2 ст. 429 ЦПК України визначено, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами розглядається судом у судовому засіданні протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження за нововиявленими або виключними обставинами. Справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. У суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» від 30.03.2012 року № 4, нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Таким чином, однією з підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 01.12.2016 року визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 площею 79,8 кв.м, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т. 22 березня 2016 року, реєстровий № 370. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 площею 106,7 кв.м, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т. 22 березня 2016 року, реєстровий № 369. Скасовано записи про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 13835882 від 22 березня 2016 року та № 13836103 від 22 березня 2016 року, що вчинений приватним нотаріусом Гусаком Р.Т. Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код № НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний код № НОМЕР_2 ) солідарно в користь ОСОБА_2 судові витрати з розгляду даної справи. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.03.2017 року рішення Франківського районного суду м.Львова від 01.12.2016 року залишено без змін.

В обґрунтування позову на підставі якого було винесено рішення Франківського районного суду м.Львова від 01.12.2016 року позивачка ОСОБА_2 покликалася на те, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26.08.2016 року відмовлено у задоволенні позову про визнання іпотечного договору від 16.06.2011 року недійсним та задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно шляхом набуття права власності. На підставі вказаного рішення 21.09.2015 року ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартири АДРЕСА_1 . 12.10.2015 року ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу на рішення від 26.08.2015 року, за результатами розгляду якої, рішення суду першої інстанції скасовано та прийняте нове, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні зустрічного позову про звернення стягнення на майно шляхом набуття права власності. Рішення набрало законної сили 17.03.2016 року. Відтак позивач вважає, що 17.03.2016 року відпала підстава виникнення права власності за ОСОБА_1 на квартири АДРЕСА_1 . Відтак 22.03.2016 року ОСОБА_1 вчинив два договори дарування спірних квартир на користь ОСОБА_3 , хоч на той час у нього уже не було на це жодних правових підстав, а відтак нотаріус не мав права здійснювати їх посвідчення. Із покликанням на ст.ст. 203, 215 ЦК України, ОСОБА_2 просила визнати недійсними договори дарування квартири АДРЕСА_1 від 22.03.2016 року, посвідчені приватним нотаріусом Гусаком Р.Т. та скасувати запис про права власності у відомостях державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 13835882 та № 13836103 від 22.03.2016 року, що вчинені приватним нотаріусом Гусаком Р.Т.

Згідно рішення Франківського районного суду м.Львова від 26.08.2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 , за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання іпотечного договору від 16.06.2011 року недійсним - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 та Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про звернення стягнення на майно шляхом набуття права власності задоволено повністю. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №014/7299/83/24033 від 16.06.2011р. в розмірі 4 463 701,16 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) права власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 79,8 м.кв. вартістю 1 336 930,00грн. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №014/7299/83/24033 від 16.06.2011р. в розмірі 4 463 701,16 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) права власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 106,7 м.кв. вартістю 1 766 910,00грн. Проведено реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 відповідним органом державної реєстраційної служби.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.03.2016 року рішення Франківського районного суду м.Львова від 26.08.2015 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 та Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ ''Райффайзен Банк Аваль», третя особа-Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про звернення стягнення на майно шляхом набуття права власності скасовано, та в тій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні його зустрічного позову до ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ ''Райффайзен Банк Аваль'', третя особа-Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про звернення стягнення на майно шляхом набуття права власності. В решті рішення Франківського районного суду м.Львова від 26.08.2015 року залишено без змін.

Як вбачається з рішення Апеляційного суду Львівської області від 25.07.2017 року рішення Франківського районного суду м.Львова від 26.08.2015 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах непонолітнього ОСОБА_6 , публічного акціонерного товариства'' Райффайзен Банк Аваль'', третя особа орган опіки та піклування в особі Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на майно, шляхом набуття права власності скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах непонолітнього ОСОБА_6 , Публічного акціонерного товариства'' Райффайзен Банк Аваль'', третя особа орган опіки та піклування в особі Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на майно, шляхом набуття права власності задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №014/7299/83/24033 від 16.06.2011 року, в розмірі 3858402 грн. 79 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 ) права власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 79,8 кв.м. вартістю 1336930,00 грн. та на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 106,7 кв.м., вартістю 1766910 грн.

Однак постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.09.2018 року рішення Франківського районного суду м.Львова від 26 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Публічного акціонерного товариства '' Райффайзен Банк Аваль'', третя особа-Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відтак як вбачається з мотивувальної частини постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.09.2018 року касаційним судом встановлені наступні обставини, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 серпня 2015 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 . В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 16 червня 2011 року в сумі 3 858 402,79 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 та на квартиру АДРЕСА_2 . В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, однак, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, місцевий суд не врахував, що відповідно до частини першої статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже на момент переходу права вимоги від первісного кредитора за кредитним договором від 16 червня 2011 року до нового кредитора ОСОБА_1 перейшло право вимоги на стягнення заборгованості, яка виникла на день укладення цих договорів (30 травня 2014 року) та складає 3 858 402,79 грн, а не 4 463 701,16 грн., як зазначив місцевий суд.

Крім того, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про зобов`язання відповідного органу державної реєстраційної служби провести реєстрацію права власності на іпотечне майно та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що відсутні підстави для їх задоволення, оскільки рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомості є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд не звернув уваги на те, що кінцева дата повернення кредиту 16 березня 2028 року, а також на те, що позичальник повинен погашати кредит частинами щомісячно, в той час як ОСОБА_1 просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором , однак не навів жодних підстав для цього, а суди не звернули на це уваги та не застосували положення статей 530, 592 ЦК України та статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Також апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин положення частини другої статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 % суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф,пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. В той час рішенням апеляційного суду визначено суму пені у розмірі, який становить 116 % від суми кредиту, що суперечить вищевказаним вимогам закону.

Відомості про відступлення права вимоги за даним іпотечним договором від 16 червня 2011 року та про іпотекодержателя ОСОБА_1 внесено у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки 30 травня 2014 року.

Згідно розрахунку, наведеного в заяві ОСОБА_1 , у зв`язку з неналежним виконанням умов договору ОСОБА_2 у неї утворилася заборгованість у сумі 4 463 701,16 грн.

Тому ОСОБА_1 , як новий кредитор за кредитним та іпотечним договорами від 16 червня 2011 року, просив в рахунок погашення вищевказаної заборгованості, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_2 , які передані в іпотеку.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 6.1 договору іпотеки, укладеного 16 червня 2011 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, а в разі їх невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі повного або часткового невиконання або неналежного виконання всіх або окремих зобов`язань, що забезпечені іпотекою згідно зі статтею 2 цього договору, та в інших випадках, передбачених кредитним договором.

Пунктом 6.3 вказаного договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду про звернення стягнення у встановленому законодавством порядку або про набуття у власність предмета іпотеки (пункт 6.3.1); у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункт 6.3.2); згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеним у пунктах 6.4 та 6.5 цього договору (пункт 6.3.3); інші способи, що не суперечать законодавству України на момент звернення стягнення.

Тобто в пункті 6. 3 договору іпотеки передбачені способи звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя.

В той же час, в іпотечному договорі міститься застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань.

Отже, висновок апеляційного суду про те, що умовами договору іпотеки передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням суду (пункт 6.3.1) є помилковим, так як вказаним пунктом передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду про звернення стягнення у встановленому законодавством порядку або про набуття у власність предмета іпотеки.

Тобто в цьому пункті договору іпотеки вживається сполучник або, який означає, що з ряду перелічуваних способів звернення можливий тільки один, або за рішенням суду про звернення стягнення у встановленому законодавством порядку, або про набуття у власність предмета іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

Отже апеляційний суд, у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року, не звернув увагу на те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, а також на те, що застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Відтак враховуючи те, що, звертаючись до суду із заявою про перегляд рішення Франківського районного суду м.Львова від 01.12.2016 року суду за нововиявленими обставинами у справі №465/1736/16-ц ОСОБА_1 вказував на рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.03.2016 року по справі № 465/1120/15-ц, яким було відмовлено у задоволенні зустрічного позову про звернення стягнення на майно шляхом набуття права власності ОСОБА_1 на квартири АДРЕСА_1 . Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання недійсним договорів дарування від 22.03.2016 року, суд прийшов до висновку, що підставою належності дарувальнику майна, яке стало предметом договорів дарування від 22.03.2016 року, було рішення суду, яке в подальшому було скасовано. Тобто, оскільки рішення, що набрало законної сили 17.03.2016 року, скасоване право власності ОСОБА_1 на спірні об`єкти нерухомості, укладення будь яких правочинів щодо майна, в т.ч. і оспорюваних договорів дарування є недопустимим.

Підсумовуючи вищенаведене, відповідно відпали правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусака Романа Тадейовича про визнання недійсними договорів дарування квартири, скасування записів про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata остаточності рішень суду. Цей принцип визначає, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення від 3.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», п.40).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би привести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (рішення від 18.11.2004 у справі «Pravednaya v. Russia», пп.27, 28).

Згідно п.1ч.1 ст.424 ЦПК України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано: з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що ОСОБА_1 не пропущено строку звернення до суду із заявою про перегляд рішення за ново виявленими обставинами.

Разом з тим, беручи до уваги норми законодавства, якими врегульовано поняття нововиявлених обставин, положень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» №4 від 30.03.2012 року та, що кореспондують з вищевказаними, суд вважає ту обставину, на яку вказує ОСОБА_1 нововиявленою.

У відповідності до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Нормами статті 13Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналіз наведених норм права та досліджених в судовому засіданні матеріалів судових справ свідчить, що у задоволенні позову про визнання недійсними договорів дарування квартири, скасування записів про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно слід відмовити. Учасникам процесу слід роз`яснити, що відповідно до вимог ч. 7ст. 429 ЦПК України, судове рішення ухвалене за результатами перегляду за нововиявленими обставинами, може бути переглянуте на загальних підставах, оскільки надані суду нові докази виходять за межі тих вимог, що були предметом розгляду при ухваленні рішення суду від 01.12.2016 року у справі №465/1736/16-ц, зводяться до переоцінки таких судом, що в силу вимог частин 4 та 5 ст.423 ЦПК України не входять до компетенції даного складу суду.

Таким чином, враховуючи встановлені у справі нововиявлені обставини, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами підлягає задоволенню, а тому суд, надаючи оцінку усім зібраним по справі доказам, вважає за необхідне рішення Франківського районного суду м.Львова від 01.12.2016 року у справі №465/1736/16-ц скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову, то суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ухвалою судді Франківського районного суду м.Львова Кузя Я.В. від 31.03.2016 року заяву про забезпечення позову у цивільній справі № 2/465/1740/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 за участю третьої особи приватного нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Гусака Р.Т. про визнання договорів дарування недійсними, задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь - які дії з відчуження квартири АДРЕСА_1 до завершення розгляду справи і винесення судом остаточного рішення.

Ухвалою судді Кузя В.Я. від 01.04.2016 року виправлено описку у наведеній ухвалі суду, згідно якої заяву представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 - задоволено. Виправлено описку в ухвалі Франківського районного суду м. Львова від 31.03.2016 року про забезпечення позову по цивільній справі, правильно вказавши у резолютивній частині : " Заборонити ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) вчиняти будь - які дії з відчуження квартири АДРЕСА_1 до завершення розгляду справи і винесення судом остаточного рішення." Дана ухвала є невід`ємною частиною ухвали Франківського районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року.

Так, відповідно до ч.1ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Враховуючи те, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусака Романа Тадейовича про визнання недійсними договорів дарування квартири, скасування записів про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно задоволенню не підлягає, потреба у застосованих заходах забезпечення позову відповідно відпала, у зв`язку із чим заява ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову слід задовольнити і скасувати арешт, накладений на спірне нерухоме майно.

На підставі наведеного, керуючись статтями 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 259, 263-265, 268, 423, 424, 429 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Франківського районного суду м.Львова від 01.12.2016 року у зв`язку із нововиявленими обставинами задоволити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 01.12.2016 року у судовій справі №465/1736/16-ц скасувати у зв`язку із нововиявленими обставинами.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусака Романа Тадейовича про визнання недійсними договорів дарування квартири, скасування записів про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 , АДРЕСА_5 ) )понесені ним судові витрати у розмірі 606 (шістсот шість гривень) грн. 32 коп.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 31.03.2016 року та від 01.04.2016 року, якими накладено арешт на квартири АДРЕСА_1 - скасувати.

З набранням законної сили новим судовим рішенням втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі.

Роз`яснити учасникам процесу, що відповідно до вимог ч. 7ст. 429 ЦПК України, судове рішення ухвалене за результатами перегляду за нововиявленими обставинами, може бути переглянуте на загальних підставах.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 02.07.2020 року.

Суддя Мартьянова С.М.