ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6934/19 Номер провадження 22-ц/814/188/20Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г. В. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря Кальник А.М.,

за участі : позивача ОСОБА_1 ,відставника відповідача адвоката Гальченко Н.Г., представника третьої особи Акатової А.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 21 жовтня 2019 року, прийнятого під головуванням судді Андрієнко Г.В. в м. Полтава, із складанням повного тексту рішення 25 жовтня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Полтаві ради про визнання права спільної сумісної власності, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 , як законний представник свого онука ОСОБА_2 відповідно до положень ст.258 СК України звернувся до суду із вказаним позовом. Просив визнати право спільної сумісної власності за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виділені приміщення в громадській будівлі за адресою: АДРЕСА_1 : в мансарді приміщення: коридор 60 площею 6,6 м.кв., санвузол 61 площею 5,0 м.кв., офіс 62 площею 16,2 м.кв., офіс 63 площею 18,0 м.кв., сходи 64 площею 25,4 м.кв. Просив зобов`язати реєстраційну службу Головного управління юстиції у Полтавській області зареєструвати за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на вказане нежитлове приміщення.

Зазначав, що право його малолітнього онука на спільну сумісну власність батьків виникло 26.12.2006р., коли бабусею ОСОБА_4 ОСОБА_5 здійснено дарунок онуку в розмірі 50 тис.грн. з метою використання для завершення будівництва об`єкту нерухомості по АДРЕСА_2 Першотравневому АДРЕСА_1 .

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 21 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю.

Рішення оскаржив ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно з актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту - «Приватний клуб після реконструкції з надбудовою власної будівлі по АДРЕСА_1 , затвердженого рішенням виконкому Полтавської міської ради №55 від 07.03.2007 року, прийнято в експлуатацію нежитлову будівлю (приватний клуб), що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 Полтава АДРЕСА_1 17-б: загальною площею 928,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 зазначав, що вказаний вище об`єкт нерухомого майна будувався за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_3 й ОСОБА_6 та коштів його онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в сумі 50000 грн., подарованих останньому ОСОБА_5 - бабусею ОСОБА_2 . Так, 26.12.2006 року, в день оформлення свідоцтва про народження його онука, в останнього виникло суб`єктивне право на спільну сумісну власність батьків і дітей, а саме на виділені приміщення у вказаній громадській будівлі, оскільки на його ім`я подаровано грошові кошти в розмірі 50000 грн. При цьому зазначає, що метою подарованих коштів було їх використання для завершення будівництва вказаного об`єкту нерухомого майна - для поліпшення житлових умов малолітньої дитини.

У зв`язку з цим вважає, що за спільні кошти батьків і дитини набуто право спільної власності на виділені приміщення в громадській будівлі (приватному клубі після реконструкції з надбудовою власної будівлі) за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд своє рішення мотивував тим, що позивачем не надано жодного документального підтвердження розміру витрат членів сім`ї, як спільних коштів батьків і дитини, щодо створення об`єкта спільної сумісної власності, а також долі власності дитини у вказаному майні, що відповідало б заявленим вимогам позову. Не надано суду доказів, що виділені приміщення в громадській будівлі за адресою АДРЕСА_1 , як і в цілому вказаний об`єкт, були побудовані чи його частина була побудована саме з урахуванням 50000 грн. як спільних коштів батьків і дитини.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

Як визначено ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена ( ч.2 ст.369 цього ж Кодексу).

Позивач просить визнати за онуком право спільної сумісної власності на 71.2 кв.м приміщення мансарди за названою адресою спільно з матір`ю відповідача по справі.

Між тим, ОСОБА_3 у приміщенні громадської будівлі по АДРЕСА_1 належить частка в розмірі 3/5 ( а.с.12).

Іншим співвласникам цієї будівлі належить : 37/100 - ОСОБА_7 , 1/25 - ОСОБА_8 .

Отже, між співвласниками будівлі частки визначені, а тому прохання позивача про визнання за онуком права спільної сумісної власності не грунтується на нормах глави 26 Цивільного Кодексу України та порушує права інших співвласників на розмір їх часток.

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Всупереч вимогам вказаних статей та, як вірно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що приміщення мансарди в громадській будівлі за адресою АДРЕСА_1 , відповідають вартості 50000 грн., подарованих ОСОБА_2 , як спільних коштів батьків і дитини.

Обговорюючи питання щодо визначення процесуального статусу учасників справи, колегія суддів звертає увагу на те, що подавши позовну заяву, ОСОБА_1 позовні вимоги заявив тільки до одного відповідача ОСОБА_3 , батько дитини ОСОБА_6 до участі в справі не залучений, хоча позов впливає на інтереси його та дитини.

Позивач в позовній заяві посилався на те, що батьки дитини не визнають права спільної сумісної власності ОСОБА_4 на майно.

Крім того, заявивши вимогу про зобов`язаня реєстраційну службу Головного управління юстиції у Полтавській області зареєструвати за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на приміщення, позивач взагалі не залучив цю юридичну особу до участі в справі.

Не заслуговують на увагу твердження позивача щодо покращення житлових умов онука, так як громадська будівля по АДРЕСА_1 має статус нежитлового приміщення.

Посилання в апеляційній скарзі на визнання позову відповідачем не позбавляє права сторін оформити їх взаємні правовідносини шляхом звернення до нотаріуса.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367,374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.В. Прядкіна

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна

Повний текст постанови складено 16.01.2020р.