Дата документу 21.01.2020 Справа № 336/4824/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/4824/18
Провадження №22-ц/807/27/20
Головуючий в 1-й інстанції - Галущенко Ю.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , прокуратури Дніпропетровської області на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, ухвалене в м. Запоріжжі від 24 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. В обґрунтування позову зазначав, що з 1997 р. він працював в органах внутрішніх справи України, з 02.06.2015 р. на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Шевченківського РВ ЗМУ ГУМСВ України в Запорізькій області. Прокуратурою Дніпропетровської області відносно нього було порушено кримінальну справу, під час досудового розслідування якої 15.09.2015 р. його було затримано слідчим прокуратури Дніпропетровської області в порядку ст.208 КПК України за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України, за попередньою змовою із ОСОБА_2 , надалі обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави у розмірі 5649800 гр., а після її зменшення - у розмірі 1378000 гр., до внесення якої він утримувався під вартою 76 діб. Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2017р. ОСОБА_1 було виправдано по обвинуваченню у скоєнні злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28.09.2017 р. вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2017 р. залишено без змін. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 1166, п. 2 ч. 2 ст. 1167, ст. 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету на його користь завдану прокуратурою Дніпропетровської області майнову (матеріальну) шкоду, а саме: проценти за користування грошима, отриманими в борг задля внесення застави, у розмірі 224080 грн., 42000 грн. оренда автомобіля, 50000 грн. гонорар за послуги адвоката на досудовому слідстві, 12800 грн. гонорар за послуги адвоката за участь в суді під час обрання запобіжного заходу протягом досудового слідства, 262 000 грн. гонорар за послуги адвоката під час судового розгляду кримінального провадження, 110000 грн. розмір втраченого заробітку, 11192 грн. комісійні витрати та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1480000 грн.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 зазначав, що з 1999 р. він працював в органах внутрішніх справи України, з вересня 2013 р. на посаді оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері обігу протиправного контенту, господарської діяльності Управління боротьби з кіберзлочинністю ГУМВС України в Запорізькій області. Прокуратурою Дніпропетровської області відносно нього було порушено кримінальну справу, під час досудового розслідування якої 15.09.2015 р. його одночасно із ОСОБА_1 було затримано слідчим прокуратури Дніпропетровської області в порядку ст.208 КПК України за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України, за попередньою змовою із ОСОБА_1 , надалі обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави у розмірі 4993800 грн., до внесення якої він утримувався під вартою 13 діб. Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2017 р. ОСОБА_2 було виправдано по обвинуваченню у скоєнні злочину,передбаченого ст.368 ч.3 ,ч.2 ст.369-2 КК України. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28.09.2017 р. вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2017 р. залишено без змін. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 1166, п. 2 ч. 2 ст. 1167, ст. 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», позивач ОСОБА_2 просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету на його користь завдану прокуратурою Дніпропетровської області майнову (матеріальну) шкоду ,а саме: проценти за користування грошима, отриманими в борг задля внесення застави, у розмірі 1037900 грн., 40 000 грн. гонорар за послуги адвоката під час судового розгляду кримінального провадження, 192000 грн. розмір втраченого заробітку та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1480000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Державної Казначейської служби України шляхом безспірного списання з рахунку, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на державні видатки за бюджетною програмою КПКВК 3504030 на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , відшкодування середнього заробітку втраченого за час кримінального переслідування у розмірі 66 610 грн.71 коп., витрати на юридичну допомогу у розмірі 312 000 грн., комісійні витрати на оплату послуг банку за перерахування застави у розмірі 2500 гр., відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000 гривень, а всього стягнуто суму 881 110 (вісімсот вісімдесят одну тисячу сто десять) гривень 71 копійку.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Державної Казначейської служби України шляхом безспірного списання з рахунку на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на державні видатки за бюджетною програмою КПКВК 3504030 на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , відшкодування середнього заробітку втраченого за час кримінального переслідування у розмірі 139 066 грн., відшкодування відсотків за користування грошовими коштами застави у розмірі 1 037 900 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000 гривень, а всього стягнути суму 1676966 (один мільйон шістсот сімдесят шість тисяч дев`ятсот шістдесят шість) гривень.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо стягнення коштів саме з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. Скаржник вважає, що кошти мають стягуватися з Державного бюджету України, оскільки Казначейство жодних прав та інтересів позивачів не порушувало, не є завдавачем шкоди, а відповідно не несе відповідальності за дії інших суб`єктів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначений судом першої інстанції на користь позивачів, є безпідставно завищеним, а стягнення зазначених сум з Державного бюджету України призведе до необґрунтованих витрат Державного бюджету. В матеріалах справи відсутні докази звернення позивачів до відповідних органів державної влади для визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди, а відтак суд першої інстанції не міг вирішувати питання визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про повне задоволення позову, а саме окрім задоволених позовних вимог також стягнути на користь ОСОБА_1 суму матеріальних збитків у розмірі 224080 грн. сплачених у вигляді відсотків за договором займу, матеріальних збитків у вигляді комісії сплачених за повернення коштів внесених у якості застави з безготівкового рахунку в готівку у розмірі 4949,99 грн. та 3743,09 грн. та моральної шкоди у розмірі 1480000 грн. На користь ОСОБА_2 матеріальні збитки у вигляді оплати гонорару захисника у розмірі 40000 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000000 грн.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що факт сплати ОСОБА_1 розміру відсотків за договором позики в сумі 224080 грн. доведений належними та допустимими доказами, а тому необґрунтовано судом першої інстанції відмовлено у задоволенні вказаних вимог. Вимоги, щодо стягнення коштів в сумі 4949,99 грн., 3743,09 грн., оплата послуг адвоката Панкратова Ю. В . в розмірі 40000,00 грн. також підтверджуються матеріалами справи, а тому підстав для відмови у їх задоволенні не має. Позивачі наполягають на заявлених вимогах щодо стягнення моральної шкоди, оскільки саме такий розмір на їх думку компенсує втрати морального, психологічного та соціального характеру, які вони зазнали.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, прокуратура Дніпропетровської області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати в частині стягнення середнього заробітку та коштів на оплату послуг з надання юридичної допомоги та закрити провадження в цій частині. Змінити рішення в частині стягнення розміру моральної шкоди, зменшивши його до 100152,00 грн.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не досліджувались накази про звільнення позивачів, належна правова оцінка їм не надавалась, а тому відсутні підстави стверджувати, що позивачі звільнені саме в зв`язку з притягненням їх до кримінальної відповідальності. Крім того, діючим законодавством визначено порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури суду. Судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що позивачами вказаний порядок не дотримано. В зв`язку наведеним вимоги позивачів в частині стягнення втраченого заробітку та витрат на правову допомогу підлягають закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. Позивачі перебували під слідством 24 місяці з 15.09.2015 року по 28.09.2017 року. Для розрахунку моральної шкоди повинен застосовуватися розмір мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством, і відповідно розмір моральної шкоди повинен дорівнювати - 100152,00 грн.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прокуратура Дніпропетровської області, просить суд апеляційну скаргу останніх задовольнити частково.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Державної казначейської служби, ОСОБА_2 , зазначає, що є слушними доводи вказаної апеляційної скарги в частині зміни рішення суду і стягнення шкоди з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області, ОСОБА_1 вказує, що доводи викладені в апеляційній скарзі є незаконними та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України задовольнити та прокуратури Дніпропетровської області підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишенню без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.07.2015 р. старшим прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про корупційні кримінальні правопорушення прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000567 було внесено відомості про скоєння працівниками правоохоронних органів кримінального правопорушення, передбаченого ст.368 ч.3 КК України.

15.09.2015 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було затримано слідчим прокуратури Дніпропетровської області в порядку ст. 208 КПК України.

16.09.2015 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ст. 368 ч.3 КК України.

17.09.2015 р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 14.11.2015 р. з можливістю внесення застави у розмірі 4100 мінімальних заробітних плат, яка з 01.09.2015 р. становила 1378 гр.

25.09.2015 р. ОСОБА_5 за ОСОБА_2 було внесено заставу у розмірі 4993800 гр., що підтверджено квитанцією № 0.0.440262918.1.

28.09.2015 р. ОСОБА_2 було звільнено з СІЗО м. Дніпропетровська, де він утримувався під вартою 13 днів.

13.11.2015 р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою було продовжено строком до 16.01.2016 р. з можливістю внесення застави у розмірі 1000 мінімальних заробітних плат, яка з 01.09.2015 р. становила 1378 гр.

30.11.2015 р. ОСОБА_6 за ОСОБА_1 було внесено заставу у розмірі 1378000 гр., що підтверджено квитанцією № NOV3561536,01.12.2015р., ОСОБА_1 звільнено із СІЗО м. Дніпропетровська, де він утримувався під вартою протягом 76 діб.

Вказані обставини встановлені вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2017 р. у кримінальному провадженні № 336/1354/16-к провадження 1кп/336/29/2017 та в силу ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Зазначеним вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2017 р. ОСОБА_1 виправдано за обвинуваченням у вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, ОСОБА_2 виправдано за обвинуваченням у вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 369-2,ч.3 ст.368 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28.09.2017 вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2017 залишено без змін.

Відтак, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували під слідством та судом з 16.09.2015 р. (вручення повідомлення про підозру) по 28.09.2017 р.(дата набрання законної сили вироком суду), що загалом складає 24 місяці.

Вказаним вище вироком суду було встановлено, що на час притягнення ОСОБА_1 та ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, вони були діючими працівниками оперативних підрозділів ГУМВС України у Запорізькій області, а саме: з 10.09.2015 р. ОСОБА_2 обіймав посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби із злочинами у сфері обігу протиправного контенту і господарської діяльності Управління боротьби із кіберзлочинністю ГУМВС в Запорізькій області; з 02.06.2015 р. ОСОБА_1 працював на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що з 15.09.2015 р. з часу затримання позивачі були фактично усунуті від виконання службових обов`язків, а з 05.11.2015 р. (під час перебування ОСОБА_1 під вартою) без попереджень та повідомлень звільнені з роботи в органах внутрішніх справ. В зв`язку наведеним позивачі набули права на відшкодування втраченого заробітку на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

В межах заявленого позову, суд першої інстанції, на користь позивача ОСОБА_2 стягнув відсотки за користування позикою у розмірі 1 037 900 грн. як майно (грошові кошти), які він вимушений був сплатити у зв`язку з внесенням за рахунок коштів позики застави у кримінальному провадженні. Із аналогічних передбачених законом підстав на користь позивача ОСОБА_1 суд стягнув суми, сплачені у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, у загальному розмірі 312 000 грн., які складаються з гонорару адвоката за участь у судовому розгляді в сумі 250 000 грн., гонорару адвоката за участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування у сумі 62 000 грн., комісійні витрати у розмірі 2500 гр., які були сплачені установі банку - філії ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за послуги по перерахуванню коштів застави по квитанції від 30.11.2015 р.№ NOV3561536, які підтверджені квитанціями про їх сплату, що відповідають вимогам процесуального закону щодо їх належності та допустимості як доказів у справі.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що при розгляді даної справи не підтверджено достатніми належними доказами вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення на його користь витрат на оренду автомобіля у розмірі 42 000 грн., гонорару за послуги адвоката на досудовому слідстві 50000 грн. та 12800 грн. за участь в суді під час обрання та зміни запобіжного заходу протягом досудового слідства, 11192грн. 99 коп. комісійних витрат, 224 080 грн. - процентів за користування позикою, тому підстав для їх задоволення не вбачається.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що, мінімальний розмір компенсації моральної шкоди для кожного з позивачів становить 100 152 гр.(з розрахунку 4173 гр.*24 місяця). Водночас, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку про збільшення цього розміру до 500000,00 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково виходячи з наступного.

Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

В межах спірних відносин таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Механізм застосування положень вказаного Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 (зі змінами та доповненнями) (далі - Положення).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1)незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, відшкодовується у повному обсязі, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ст. 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» не містить імперативних вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має право звернутись до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень ст.15,16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

При цьому відсутність повідомлень (роз`яснень) особі порядку та строків звернення за відшкодуванням шкоди, попереднього визначення розміру таких відшкодувань, не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 686/23731/15-ц від 20.09.2018 р.

Виходячи з наведеного, безпідставними є доводи апеляційної скарги прокуратури Дніпропетровської області з приводу закриття провадження за частиною вимог позивачів з підстав відсутності постанови (ухвали) уповноваженого органу про визначення розміру відшкодованої шкоди, як і доказів звернення до таких органів із відповідними питаннями.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В межах заявленого позову, позивач ОСОБА_1 просив відшкодувати проценти за користування грошима, отриманими в борг задля внесення застави у розмірі 224080 гр., 42000 грн. оренда автомобіля, 50000 грн. гонорар за послуги адвоката на досудовому слідстві, 12800 грн. гонорар за послуги адвоката за участь в суді під час обрання запобіжного заходу протягом досудового слідства, 262 000 грн. гонорар за послуги адвоката під час судового розгляду кримінального провадження, 110000 грн. розмір втраченого заробітку, 11192 грн. комісійні витрати та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1480000 гр.

Позивач ОСОБА_2 просив відшкодувати проценти за користування грошима, отриманими в борг задля внесення застави, у розмірі 1037900 грн., 40 000 грн. гонорар за послуги адвоката під час судового розгляду кримінального провадження, 192000 грн. розмір втраченого заробітку та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1480000 грн.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення на користь позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 втраченого заробітку та його розміру, суд першої інстанції виходив з положення ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а також п. 8 Положення. Суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивачів відбулося саме через притягнення їх до кримінальної відповідальності. Між тим, з такими твердженнями суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується частково, виходячи з наступного.

Районний суд не витребував та не надав оцінку наказам про звільнення у запас позивачів.

Так, відповідно до витягу з наказу ГУ МВС України у Запорізькій області №436 о/с від 05.11.2015 року майора міліції ОСОБА_1, оперуповноваженого сектору карного розшуку Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил України за пунктом 64 «г» - через скорочення штанів. Підстава: подання начальника Шевченківського РВ ЗМУ від 05.11.2015 року (т.2 а.с.202).

Вказаний наказ позивачем не оскаржено.

Відповідно до витягу з наказу ГУ МВС України у Запорізькій області №445 о/с від 05.11.2015 року підполковника міліції ОСОБА_2 оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері обігу протиправного контенту і господарської діяльності управління боротьби з кіберзлочинністю ГУМВС звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил України за пунктом 64 «г» - через скорочення штанів. (т.2 а.с.203).

Вказаний наказ позивачем не оскаржено.

Таким чином, підставою звільнення позивачів з посад є скорочення штатів з загальних підстав, а не притягнення їх до кримінальної відповідальності.

Відповідно до відомостей наданих ГУ МВС України у Запорізькій області на ухвалу апеляційного суду про витребування доказів, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недоотримали у зв`язку притягненням їх до кримінальної відповідальності з моменту застосування обмежень у вигляді відсторонення до моменту звільнення зі служби - 3150,67 грн. та 2326,36 грн. відповідно.

Саме вказані суми, на думку суду апеляційної інстанції є втраченим заробітком позивачів у зв`язку з притягненням їх до кримінальної відповідальності та підлягають стягненню у відповідному порядку.

Що стосується вимог ОСОБА_2 з приводу стягнення процентів за користування позикою у розмірі 1 037 900 грн., та окремо вимог ОСОБА_1 щодо стягнення процентів за користування позикою у розмірі 224 080 грн. то суд першої інстанції вважав вказані вимоги доведеними письмовими доказами у справі та показами свідків.

Між тим, з таким висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Так, на а.с. 9 т. 1 є договір займу підписаний 29.11.2015 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за яким останній передав у позику 1 400 000 грн. під 48% річних.

На а.с. 124-125 т. 1 є договір займу підписаний 24.09.2015 року ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за яким останній передав у позику 4 900 000 грн. під 48% річних.

На а.с. 128 т. 1 мається розписка про повернення ОСОБА_12 за зазначеним договором ОСОБА_13 зазначених в договрі коштів разом з процентами.

Позивачі вказали, що саме ці кошти отримані їх родичами у позику були передані у заставу після їх затримання за рішенням суду. При цьому просили стягнути саме суми процентів сплачених за цими договорами.

Однак згідно з Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються зазначені відповідні витрати та шкода, які він поніс від незаконних дій.

Оскільки позивачі у цій справі не були сторонами вказаних договорів позики, доказів того, що саме вони за свої кошти погашали відсотки за договором суду не надано то і відсутні підстави передбачені зазначеним законом стягувати вказані суми.

У зв`язку викладеним, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог щодо стягнення відсотків за користування позикою.

Судові витрати з надання правової допомоги стягнуті на користь ОСОБА_1 за рішенням суду першої інстанції у розмірі 312 000 грн., суд апеляційної інстанції вважає стягнутими в такому розмірі безпідставно, вважає доведеною суму судових витрат на правову допомогу у розмірі 62 000,00 грн., оскільки вона підтверджується квитанціями сплата за яким здійснена в ході розгляду справи судом (т.1 а.с.206-207).

Гонорар адвоката за участь у судовому розгляді в сумі 250 000 грн., не підтверджений належними та допустими доказами, оскільки квитанція про сплату вказаних коштів та довідка АТ Приватбанк (т.1 а.с.217-218) не містять відомостей про призначення платежу та на користь кого вони сплачені. Ці кошти не є коштами, які витрачені на правову допомогу під час слухання кримінальної справи, вони понесені ОСОБА_1 16.05.2018 року - через більше ніж 7 (сім) місяців після набрання вироком законної сили (Ухвала апеляційного суду від 28.09.2017 року). При цьому додаткова угода до договору про надання юридичної допомоги між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 і якою саме і була визначена сума гонорару у розмірі 250 000 грн. була укладена теж більше ніж через півроку після набрання вироком законної сили - 10.05.2018 року (а.с. 169 т. 1).

Судові витрати з надання правової допомоги на користь ОСОБА_2 не підлягають стягненню оскільки останній не надав доказів понесення таких витрат. Квитанція розрахункова №853229 видана 18.01.2018 року адвокатом Панкратовим Ю.В. не містить даних від кого і за участь в якій кримінальній справі він отримав через майже 4 (чотири) місяці після набрання вироком законної сили - 40 000 грн., при цьому цей доказ не був наданий суду першої інстанції, що ставить під сумнів його достовірність.

Комісійні витрати у розмірі 2500 грн., не є судовими витратами у розумінні ст.133 ЦПК України, а тому задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що при розгляді даної справи не підтверджено достатніми та належними доказами вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення на його користь витрат на оренду автомобіля у розмірі 42 000 грн., гонорару за послуги адвоката на досудовому слідстві 50000 грн. та 12800 грн. за участь в суді під час обрання та зміни запобіжного заходу протягом досудового слідства, 11192 грн. 99 коп. комісійних витрат, тому підстав для їх задоволення не вбачається.

При вирішенні вимог позову про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, суд першої інстанції виходив з того що мінімальний розмір компенсації моральної шкоди для кожного з позивачів становить 100 152,00 грн., між тим враховуючи конкретні обставини справи, суд визначив моральну шкоду, яка підлягає компенсації у розмірі 500 000 грн. кожному позивачу, вважаючи, що вказана сума є достатньою компенсацією їх немайнових втрат.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками частково, в зв`язку наступним.

Стаття 16 ЦК України називає відшкодування моральної шкоди серед загальних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Конституцією України, а саме ст. 56, передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 1167 ЦК України встановлює особливий режим відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури та суду. Акти правоохоронних органів та суду, незаконність яких може привести до виникнення деліктного зобов`язання, визначені у ЦК вичерпним чином.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, спеціальний делікт виникає у відношенні фізичної особи внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових чи службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній особі або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Порядок відшкодування шкоди встановлюється законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», де п. 1 ст. 1 п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду», моральною шкодою є страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи наведені вище норми закону, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини, право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення права особи.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року № 6-2203цс15, з яким погодився і Верховний Суд в своїх численних постановах.

Заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди у більшому розмірі позивачі не надали доказів наявності обставин, які були б для суду підставами для визначення розміру моральної шкоди у розмірі більшому ніж встановлено вказаною нормою закону.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" установлено у 2019 році мінімальну заробітну плату:

у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні;

у погодинному розмірі: з 1 січня - 25,13 гривні.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування позивачів під слідством здійснюється, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" на час ухвалення апеляційним судом судового рішення.

Враховуючи період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під слідством та судом з 15 вересня 2015 року (моменту затримання в порядку ст. 208 КПК України) по 28 вересня 2017 року (дати постановлення ухвали апеляційним суду Запорізької області), тобто 24 повних місяців та 13 (з яких 9 робочих) днів, то розмір відшкодування моральної шкоди становить ((4173 грн. х 24 місяців = 100152 грн.) + (9 робочих днів або 72 робочих годин х 25,13 грн. = 1809,36 грн.)) = 101 961,36 грн.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди на суму 101961,36 грн., в решті в цій частині позов не підлягає задоволенню з зазначених вище підстав.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги Державної казначейської служби України та прокуратури Дніпропетровської області підлягають задоволенню частково.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог та ухвалені в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних з вимог.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку частковим задоволенням апеляційних скарг Державної казначейської служби України та прокуратури Дніпропетровської області з держави на користь останніх підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам апеляційних скарг по 11812,89 грн.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2019 року у цій справі скасувати в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України шляхом безспірного списання з рахунку, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на державні видатки за бюджетною програмою КПКВК 3504030 на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , відшкодування середнього заробітку втраченого за час кримінального переслідування у розмірі 3150 грн. 64 коп., витрати на юридичну допомогу у розмірі 62 000 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 101961,36 гривень, а всього стягнути суму 167 112,00 грн.

В решті задоволених судом першої інстанції вимог відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України шляхом безспірного списання з рахунку на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на державні видатки за бюджетною програмою КПКВК 3504030 на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , відшкодування середнього заробітку втраченого за час кримінального переслідування у розмірі 2326,36 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 101961,36 грн., а всього стягнути суму 104 287,72 грн.

В решті задоволених судом першої інстанції вимог відмовити.

Решту рішення суду першої інстанції, якою відмовлено у задоволенні частини позовних вимог залишити без змін.

Стягнути з держави на користь Державної казначейської служби України та прокуратури Дніпропетровської області судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг по 11812,89 грн. на кожну установу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 24 січня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков