Постанова

Іменем України

03 липня 2020 року

місто Київ

справа № 619/3982/16-ц

провадження № 61-45874св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , реєстраційна служба Дергачівського районного управління юстиції в Харківській області,

треті особи: Дергачівська міська рада Харківської області, Дергачівський районний союз споживчих товариств, приватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу Коробець Олена Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 червня 2018 року у складі судді Калмикової Л. К. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І. Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, скасування рішення державного реєстратора, прав та їх обтяжень.

В обґрунтування позову посилався на те, що згідно з договором купівлі-продажу від 05 листопада 2008 року він набув у приватну власність нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається зі складу, 1971 року побудови, літ. «Б», площею 221, 10 кв. м. Згідно з договором купівлі-продажу від 05 листопада 2008 року він також набув у приватну власність 12/100 частин майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_3 , який складається зі складу літ. «Б1», 1963 року побудови, площею 809, 40 кв. м, складу «В», 1963 року побудови, площею 773, 90 кв. м, та складу «Г», 1979 року побудови, площею 235, 20 кв. м, загальною площею 1 818, 50 кв. м.

18 травня 2016 року він повернувся з відрядження та побачив, що його склад літ. «Г», загальною площею 235, 20 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , не існує, оскільки його розібрали. 19 червня 2016 року він звернувся до правоохоронних органів із заявою, а також довідався у Комунальному підприємстві технічної інвентаризації «Інвенрос»

(далі - КПТІ «Інвенрос») про те, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 жовтня 2015 року за ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями на АДРЕСА_2 , який межує з його складом літ. «Г» на АДРЕСА_3 , та змінено конфігурацію земельної ділянки, внаслідок чого ОСОБА_2 відійшла земельна ділянка, на якій знаходився склад літ. «Г». За його апеляційною скаргою рішення суду скасовано.

Після постановлення рішення ОСОБА_2 зареєструвала право власності на будинок з надвірними будівлями, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 жовтня 2015 року. Згідно з договором купівлі-продажу від 03 грудня 2015 року, що зареєстрований у реєстрі за № 3667 та посвідчений приватним нотаріусом Коробець О. М., ОСОБА_2 продала житловий будинок з надвірними будівлями ОСОБА_3 . Будинок з надвірними будівлями знаходиться на земельній ділянці, площею 0, 0987 га, кадастровий номер земельної ділянки 0:00:003:1892. Згідно з договором дарування від 14 квітня 2016 року ОСОБА_3 подарував своєму сину ОСОБА_4 спірну земельну ділянку, площею 0, 0987 га, та житловий будинок з надвірними будівлями за цією адресою.

Внаслідок протиправного набуття ОСОБА_2 , а надалі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права власності на будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, порушено право власності позивача на склад літ. «Г» за адресою: АДРЕСА_3 .

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачі позов не визнали, вважали його необґрунтованим, таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у позові, керувався тим, що позивач не є стороною спірних правочинів та ним не доведено порушення його прав через укладення відповідачами оспорюваних правочинів, позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування земельної ділянки, площею 0, 0987, на АДРЕСА_2 та житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за цією адресою задоволенню не підлягають. Відповідно, не підлягають задоволенню і похідні від цього вимоги про зобов`язання скасувати реєстраційні записи про право власності щодо спірного нерухомого майна. Оспорювати правочин може особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 листопада 2008 року, укладеного між Колективним підприємством «Торгівельно-закупочна база» (далі - КП «ТЗБ») та ОСОБА_1 , позивач придбав 12/100 частин комплексу складу, що позначений у плані літ. «Г» та розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Умовами договору не зазначено саме конкретної площі та розміру земельної ділянки, на якій знаходиться придбаний склад, її кадастровий номер або інші дані, що дозволили б ідентифікувати цю земельну ділянку. Посилання позивача щодо перетину земельних ділянок, на якій знаходився належний йому склад та належний відповідачам будинок АДРЕСА_2 , що можливо встановити візуально, не є беззаперечним доказом порушення його прав та заходження його нежитлової будівлі на земельній ділянці, площею 0, 0987 га.

Щодо визначення меж земельної ділянки, яка надавалася ОСОБА_2 , то позивачем не надано доказів, що ці межі визначено з порушенням вимог чинного законодавства. Доказів неналежного виконання чи зловживання посадовими обов`язками працівниками БТІ матеріали справи не містять. Також у технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 ОСОБА_1 не зазначений як суміжний землекористувач.

Крім того, суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що в апеляційній скарзі на рішення суду від 06 жовтня 2015 року у справі № 619/2942/15-ц ОСОБА_1 зазначав (про що наведено в рішенні суду апеляційної інстанції від 19 вересня 2016 року), що 18 травня 2016 року він встановив, що знесено склад літ «Г», площею 235, 20 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачем у позовній заяві від 22 листопада 2016 року з урахуванням уточненого позову від 19 листопада 2016 року також зазначено про знесення складу літ «Г», площею 235, 20 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , та у пункті 5 прохальної частини позову зазначено про заборону вчиняти будь-які дії на земельній ділянці, де розташований належний йому склад літ «Г», площею 235, 20 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, йдеться про різні об`єкти нерухомості, оскільки позивачу належить склад літ. «Г», що розташований, як він сам зазначає, на

АДРЕСА_3. ІІ . АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 , не погодившись із судовими рішеннями, у жовтні 2018 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовуються доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

На обґрунтування доводів касаційної скарги посилався на аналогічні доводи, зазначені у апеляційній скарзі, зокрема на те, що судами не враховані положення статей 234, 288, 377, 415 ЦК України, а тому його права на об`єкт нерухомого майна та його права землекористувача підлягають судовому захисту. Оспорювані правочини ґрунтуються на протиправній реєстрації права власності згідно з неправомірним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 жовтня 2015 року у справі №619/2942/15-ц, яке згодом скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 вересня 2016 року. Відтак, дії ОСОБА_2 спрямовані на протиправне заволодіння нерухомим майном з подальшим привласненням права на земельну ділянку та внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру. Договори дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на переконання заявника, є фіктивними. Договори спрямовані на ускладнення у застосуванні наслідків недійсності попереднього правочину купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 03 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також унеможливлення витребування земельної ділянки.

Зазначені договори укладені між близькими родичами та не створюють реальних правових наслідків. Суди не надали належної оцінки наданим доказам у справі, внаслідок чого дійшли безпідставних висновків про відсутність порушеного права позивача. Також суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у клопотанні про зупинення провадження до розгляду справи № 619/2923/18 за позовом ОСОБА_1 до Дергачівської міської ради про скасування рішення Дергачівської міської ради від 31 березня 2016 року № 59. Суд першої інстанції не забезпечив виклик до суду свідка за клопотанням позивача та не вжив відповідних процесуальних заходів. Крім того, суди не врахували обставини, встановлені під час вирішення справи № 619/2942/15-ц щодо безпідставності набуття ОСОБА_2 прав на нерухоме майно на АДРЕСА_2 .

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві відповідачі просили касаційну скаргу залишити без задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина перша статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 05 листопада 2008 року між Дергачівською районною спілкою споживчих товариств та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу, за яким позивач набув у власність нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається зі складу, 1971 року побудови, позначеного на плані літ. «Б», площею 211, 10 кв. м.

05 листопада 2008 року між КП «ТЗБ» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 12/100 частин комплексу за адресою: АДРЕСА_3 .

Умовами договору не зазначено конкретні площі та розміри земельної ділянки, на якій знаходиться склад, її кадастровий номер або інші дані, що дозволили б ідентифікувати цю земельну ділянку.

У цілому комплекс складається зі споруди складу, 1963 року побудови, позначеного на плані літ. «Б1», загальною площею 809, 40 кв. м, складу 1963 року побудови, позначеного на плані літ. «В», загальною площею 773, 90 кв. м, та складу 1979 року побудови, позначеного на плані літ. «Г», загальною площею 235, 20 кв. м, загальною площею 1 818, 50 кв. м.

У договорі зазначено, що згідно з договором купівлі-продажу у власність до покупця переходить склад, зазначений на плані літ. «Г», загальною площею 235, 20 кв. м.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 жовтня 2015 року за ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок

літ. «А-1» з надвірними будівлями, що розташовані на АДРЕСА_2 .

23 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на земельній ділянці, площею 0, 0987 на АДРЕСА_2 .

Згідно з договорами дарування земельної ділянки та житлового будинку від 14 квітня 2016 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0, 0987 га, та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_2 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 368 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Таким чином, позивач зобов`язаний був довести, що оспорюваними договорами порушуються його певні права та інтереси, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи.

Водночас позивач в обґрунтування позову посилався на те, що 18 травня 2016 року він повернувся з відрядження та побачив, що споруда належного йому складу літ. «Г», загальною площею 235, 20 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , не існує, оскільки його розібрали. При цьому, позивач не посилався на те, що належне йому приміщення складу розібрано чи зруйновано саме відповідачами. Наведені обставини, відповідно, й не були встановлені судами.

Надалі, обґрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що земельна ділянка, на якій розташований належний позивачу склад, є суміжною із земельною ділянкою відповідачів, втім, зазначена обставина судами не встановлена, а також позивач не зазначає, як зазначена обставина у разі її доведення впливає на його права та інтереси.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що позивач не є стороною спірних правочинів та ним не доведено порушення його прав через укладення відповідачами оспорюваних правочинів, дійшли обґрунтованих висновків про те, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування земельної ділянки, площею 0, 0987 на АДРЕСА_2 та житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за цією адресою задоволенню не підлягають.

Крім того, Верховний Суд врахував наявність протиріччя у відомостях про адреси, які зазначив сам позивач, обґрунтовуючи свої вимоги.

Так, суд апеляційної інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що позивачем у позовній заяві від 22 листопада 2016 року з урахуванням уточненого позову від 19 листопада 2016 року зазначено про знесення складу літ. «Г», площею 235, 20 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 та, у пункті 5 прохальної частини позову зазначено про вимогу заборонити вчиняти будь-які дії на земельній ділянці, де розташований належний йому склад літ. «Г», площею 235, 20 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, відповідно до укладеного між сторонами договору від 05 листопада 2008 року належний позивачу склад літ. «Г» розташований на АДРЕСА_3 , тобто, фактично йдеться про різні об`єкти нерухомості за різними адресами.

З приводу наявності наведеної розбіжності позивачем доводів не наведено. На спростування наведених протирічь позивач не посилається на жодні обставини щодо зміни нумерації, назв вулиць, отже такі обставини судами й не встановлені.

Доводи касаційної скарги, що судами не враховані положення статей 377, 415 ЦК України, Верховний Суд визнає необґрунтованими з урахуванням наведених обставин, оскільки для застосування згаданих положень матеріального закону необхідно було встановити, що спірні земельні ділянки є тотожними або накладаються одна на одну і відповідачі протиправно набули право власності на земельну ділянку, право користування якою належить позивачеві. Судами не встановлено, в силу чого, в яких розмірах і межах та за якою адресою (координатами) позивачу належить право користування спірною ділянкою або її частиною.

Доводи касаційної скарги стосовно безпідставності відмови у зупиненні провадження до розгляду справи № 619/2923/18 Верховний Суд визнає також необґрунтованими, оскільки відповідні мотиви відхилення заявленого клопотання викладені судом апеляційної інстанції в ухвалі від 12 вересня 2018 року і заявником не доведено та не зазначено підстав, за яких розгляд справи, що перегадається, був неможливим до розгляду іншої справи.

Доводи про те, що суд першої інстанції не забезпечив виклик до суду свідка за клопотанням позивача та не вжив відповідних процесуальних заходів, Верховний Суд також визнає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 147 ЦПК України належно викликаний свідок, який без поважних причин не з`явився на судове засідання або не повідомив про причини неявки, може бути підданий приводу через відповідні органи Національної поліції України з відшкодуванням у дохід держави витрат на його здійснення.

Згідно із наведеним правилом такий захід процесуального примусу як привід не є обов`язковим до застосування судом, крім того, позивач не довів, що звертався із відповідною заявою до суду. Як визнав сам заявник, суд тричі викликав свідка у судове засідання, що спростовує доводи заявника про невирішення судом питання щодо допиту свідка.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували обставини, встановлені у справі № 619/2942/15-ц щодо безпідставності набуття ОСОБА_2 прав на нерухоме майно на АДРЕСА_2 , Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки, як підставно зазначив апеляційний суд, рішення місцевого суду скасовано з інших підстав: подання позову до неналежного відповідача, відсутність підстав для визнання права власності за набувальною давністю. Обставини щодо порушення прав саме ОСОБА_1 внаслідок захоплення частини земельної ділянки під складом літ. «Г» не були предметом судового розгляду та не встановлювалися судом апеляційної інстанції у зазначеній справі.

Таким чином, встановивши, що позивач не довів порушення свого права або відповідного інтересу, суди дійшли обґрунтованих висновків про відмову у позові.

Доводи касаційної скарги про те, що суди неналежним чином оцінили докази зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Розглядаючи зазначений позов, суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко