провадження № 22-ц/824/9052/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2020 року про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя.

16 квітня 2020 року представник позивача - адвокат Куриленко О.А. подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 і є предметом спору між сторонами. Заява обґрунтована тим, що відповідач має намір продати спірну квартиру, що може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку його задоволення.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2020 року заяву представника позивача, адвоката Куриленко О.А. про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вечер С.М., зареєстрований за № 1198.

Не погоджуючись з ухвалою, відповідач, ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою у задоволенні заяви відмовити.

При цьому, апелянт посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Вказує, що судом не вирішено питання зустрічного забезпечення.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

18.06.2020 року та 22.06.2020 року до суду надійшов відзив позивача, поданий представником - ОСОБА_4 , згідно якого позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Зазначає, що нею надано відповідні докази на обгрунтування підстав для забезпечення позову, які відповідачем не спростовано.

Представник апелянта в судовому засіданні просила апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати, відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відносини, які виникли між сторонами спору, стосуються поділу спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , тому за наявності наданих позивачем доказів, які свідчать про вчинення відповідачем дій, спрямованих на реалізацію наміру відчужити спірний об`єкт нерухомого майна, що може ускладнити чи зробити неможливим виконання прийнятого в майбутньому рішення суду, визначений позивачем вид заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру є правомірним та має за мету запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання судового рішення.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно, що належить відповідачу.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, постановляючи ухвалу з цього приводу, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю дотримався вимог ст.ст. 149, 150, 153 ЦПК України та положень постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову".

При цьому, суд першої інстанції, врахувавши можливість реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно прийшов до висновку про обґрунтованість заявленого клопотання, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді, а майно, щодо якого було накладено арешт може бути відчужено відповідачем (оскільки перебуває у його власності), що підтверджено належними та допустимими доказами з боку заявника (а.с. 10-27) і не спростовані відповідачем.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про те, що позивачем не надано доказів на існування реальної загрози невиконання рішення суду, оскільки вказане спростовується матеріалами справи.

Посилання відповідача на практику Верховного Суду в інших справах, на думку колегії суддів, не виключає можливість накладення арешту на спірне майно, так як вказані судові рішення стосуються відмінних правовідносин і відповідно встановлених обставин та не можуть бути застосовані у даному випадку.

Крім того, колегією суддів не приймаються доводи відповідача щодо порушення його права володіння та користування, оскільки арешт спірної квартири не впливає на володіння та користування і не перешкоджає здачі її в оренду.

Що ж стосується доводів апелянта стосовно не застосування зустрічного забезпечення судом, то вони також колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зустрічне забезпечення є правом, а не обов`язком суду. Відповідачем не наведено, а колегіє суддів не встановлено обов`язкових підстав для його застосування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А. Нежура