Постанова

Іменем України

14 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 521/14144/16-ц

провадження № 61-14738св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - Департамент комунальної власності Одеської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Одеська міська рада, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року в складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності (т. 1 а. с. 1-7, 50-55, т. 2 а. с. 107-110).

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що право комунальної власності територіальної громади міста Одеси на нежитлові приміщення підвалу № 502 загальною площею 96,7 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (далі - нежитлові приміщення підвалу № 502), підтверджується свідоцтвом про право власності виконавчого комітету Одеської міської ради від 07 серпня 2008 року серії НОМЕР_1 , зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 29 серпня 2008 року, реєстраційний номер № 24523114.

Частина нежитлового підвального приміщення № 502, загальною площею 96,7 кв. м та частина квартири АДРЕСА_2 ), є тотожними і загальна площа 61,8 кв. м квартири АДРЕСА_1 , входить до загальної площі - 96,7 кв. м нежитлового приміщення підвалу № 502.

ОСОБА_1 набула право власності на 65/100 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування № 4-995 від 18 травня 2012 року, згідно якого вона прийняла у дар об`єкт від ОСОБА_4 .

На 35/100 частин квартири АДРЕСА_1 право власності набули ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору дарування № 840337 від 13 квітня 2012 року, згідно якого вони прийняли у дар об`єкт від ОСОБА_6 .

Посилаючись на те, що майно вибуло з комунальної власності територіальної громади міста Одеси поза волею власника, позивач просив суд: витребувати у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 61,8 кв. м на користь територіальної громади міста Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; скасувати запис про державну реєстрацію за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на 35/100 частин квартири АДРЕСА_1 ; скасувати запис про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на 65/100 частин квартири АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з нежитлових приміщень підвалу, загальною площею 61,8 кв. м, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 07 червня 2017 року позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 40,3 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Усунено перешкоди у користуванні майном шляхом вивільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 нежитлових приміщень підвалу, загальною площею 40,3 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Стягнено з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради судовий збір в рівних частинах по 1 378,00 грн з кожного.

В іншій частині позову відмовлено (т. 1 а. с. 153-155).

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 07 грудня 2017 року заочне рішення Малиновського районного суд міста Одеси від 07 червня 2017 року скасовано (т. 2 а. с. 44).

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 01 лютого 2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т. 2 а. с. 102).

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 14 березня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради (т. 2 а. с. 156).

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 18 липня 2018 року у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право користування спірним об`єктом було набуто ОСОБА_5 на підставі рішення суду, а тому підстави користування та володінням майном ОСОБА_5 приміщенням квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,7 кв. м, житловою площею 40,1 кв. м, на час розгляду справи є законними. Посилання Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на те, що ОСОБА_5 та наступні користувачі безпідставно та незаконно набули право користування спірним об`єктом, суд вважав необґрунтованим та недоведеним належними та допустимими доказами у відповідності до вимог статей 76 - 81 ЦПК України.

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року, з урахуванням ухвали суду від 17 вересня 2019 року про виправлення описки, апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 18 липня 2018 року - скасовано, ухвалено нове судове рішення.

Позовну заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності - задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 61,8 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади міста Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Усунено перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 нежитлових приміщень підвалу, загальною площею 61,8 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Стягнено з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 23 787,00 грн в рівних частках з кожного по 7 929,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_5 не набув право власності на спірний об`єкт нерухомості, не є його власником, у зв`язку із чим останній не мав права на укладання правочинів щодо відчуження спірного нежитлового приміщення підвалу загальною площею 61,8 кв. м, на користь відповідачів.

Власником нежитлового приміщення підвалу є територіальна громада міста Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що права власника спірного нежитлового приміщення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, є порушеними та підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимог в частині витребування у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 нежитлових приміщень підвалу, загальною площею 61,8 кв. м та усунення перешкод у користуванні шляхом виселення вищезазначених осіб з цих приміщень.

Позовні вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на нежитлові підвальні приміщення задоволенню не підлягають, оскільки не є спірним.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

30 липня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить, з урахуванням уточненої касаційної скарги, скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року та передати справу на новий розгляд до Малиновського районного суду міста Одеси.

Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи.

Заявник не погоджується з висновками апеляційного суду, що після ухвалення рішення апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року, відповідно до якого в задоволенні позову ОСОБА_5 до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру було відмовлено, останній, не маючи на то правових підстав, передав у власність ОСОБА_6 і ОСОБА_4 згідно договорів купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 під час укладення договорів купівлі-продажу мав законні права стосовно укладення відповідних правочинів щодо відчуження спірної квартири АДРЕСА_1 , оскільки це відбувалось у 2012 році, а рішення апеляційного суду Одеської області було ухвалено лише 15 березня 2017 року.

Також твердження суду щодо відчудження ОСОБА_5 нежитлового приміщення підвалу загальною площею 61,8 кв. м відповідачам не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки останній володів квартирою АДРЕСА_3 у 4х-поверховому житловому багатоквартирному будинку, на теперішній час є законим користувачем квартири згідно рішення Малиновського районного суду від 11 серпня 2009 року по справі № 2-6415/09, яке не скасовано та міститься в матеріалах справи і не відчужував підвальне приміщення територіальної громади Одеської міської ради.

Посилання позивача, як на доказ, на лист Комунального підприємства «БТІ» Одеської міської ради, згідно з яким визнавалась тотожність спірного приміщення з майном Одеської міської ради не є належним, допустимим та достовірним доказом по справі у відповідності до статей 76 - 79 ЦПК України.

Судами обох інстанцій було залишено поза увагою заяву про порушення строків позовної давності позивачем, про що заявлялось стороною відповідачів неодноразово, що в свою чергу призводить до нерівних умов учасників цивільного процесу стосовно питання пропущення строку позовної давності, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права і інтересу.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2019 року Департамент Одеської міської ради подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Малиновського районного суду міста Одеси.

Задоволено клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Справа надійшла до Верховного суду у жовтні 2019 року.

Мотивувальна частина

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідають в повній мірі.

Фактичні обставинисправи, встановлені судами

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності виконавчого комітету Одеської міської ради від 07 серпня 2008 року серії НОМЕР_1 , зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 29 серпня 2008 року реєстраційний номер 24523114, власником нежитлових приміщень підвалу № 502 загальною площею 96,7 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 13).

Розпорядженням голови Малиновської районної адміністрації міста Одеси № 378/01-06 від 05 червня 2007 року, на баланс КП ДЄЗ «Бугаївське» передано підвальне приміщення площею 21,96 кв. м, у будинку АДРЕСА_1 під склад.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 11 серпня 2009 року за ОСОБА_5 , як за працівником Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Хмельницький», визнано право користування вищезазначеним приміщення, яке в подальшому переобладнано в квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 61,7 кв. м, житловою площею 40,1 кв. м.

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 15 липня 2011 року за позовом ОСОБА_5 до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру, за ОСОБА_5 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , житловою плошею 40,2 кв. м, загальною площею 61,8 кв. м. (т. 1 а. с. 58 - 60).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 лютого 2012 року ОСОБА_5 продав та передав у власність ОСОБА_6 35/100 частин квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 62, 63).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 лютого 2012 року ОСОБА_5 продав та передав у власність ОСОБА_4 65/100 частин квартири під № 7 (т. 1 а. с. 63 зв., 64, 65).

ОСОБА_1 набула право власності на 65/100 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування № 4-995 від 18 травня 2012 року, згідно якого вона прийняла у дар об`єкт від ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 68)

На 35/100 частин квартири АДРЕСА_1 право власності набули ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору дарування № 840337 від 13 квітня 2012 року, згідно якого вони прийняли у дар об`єкт від ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 66).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 15 липня 2011 року скасоване та ухвалене нове рішення, відповідно до якого в задоволенні позову ОСОБА_5 до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру відмовлено (т. 1 а. с. 148 - 150).

При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно підпункту 1 пункту «а» частини першої 1 статті 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, а саме управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Враховуючи те, що Одеська міська рада є колегіальним органом, органом місцевого самоврядування, вона діє лише через створені нею виконавчі органи місцевого самоврядування, виконавчий комітет, відділ, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виключний перелік вказаний органів міститься в Законі України «Про місцеве самоврядування».

Згідно додатку до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 24 червня 2008 року підвальне приміщення № 502, площею 96,7 кв. м, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , належить до переліку об`єктів фонду комунальної власності.

Департамент є виконавчим органом Одеської міської ради і здійснює облік, контроль та управління комунальним майном відповідно до Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19 лютого 2013 року за № 2752-VI, тому є особою права та інтереси якої зачіпаються рішенням суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Проте, апеляційний суд вважав, що до такого висновку суд прийшов із порушенням норм матеріального права.

Відповідно до статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до пункту9 Постанови Пленуму ВССУ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ цієї категорії судам слід мати на увазі, що спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв`язку із цим, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Матеріали справи свідчать про те, що питання прийняття об`єкта до експлуатації не було предметом розгляду компетентного державного органу, відтак суд першої інстанції порушив норми матеріального права, вважаючи наявним спір про право, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду підлягало скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Верховного Суду від від 21 вересня 2018 року відмовлено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачене право на звернення до суду за захистом свого права і встановлені способи захисту, серед яких є визнання права, а також відновлення становища, яке існувало до порушення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України.

Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої на момент подання позову воно фактично знаходиться у незаконному володінні. При цьому об`єктом віндикаційного позову можуть бути лише індивідуально-визначені речі, тобто індивідуально визначене майно або ж майно, яке хоча і наділене родовими ознаками, проте якимось чином індивідуалізоване.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15.

З цим висновком погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18).

Крім того, відповідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що право власності відповідачів на спірне нежиле підвальне приміщення похідне від права власності на це приміщення ОСОБА_5 , який в свою чергу не набув у встановленому законом порядку право власності на це приміщення.

При цьому, під час розгляду справи спростована презумпція правомірності набуття ОСОБА_5 права власності на спірне майно. Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що спірне нежитлове приміщення підвал вибуло з власності позивача поза його волею, на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, що є підставою для застосування положень статті 388 ЦК України.

Виходячи з вищезазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про витребування спірного нежитлового приміщення у ОСОБА_1 , та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідачів з нежитлових приміщень підвалу.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 травня 2020 року у справі № 2/1522/11679/11 (провадження № 61-47102св18), від 06 червня 2019 року у справі № 522/3031/15-ц (провадження № 61-42094св18).

Доводи касаційної про те, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради пропустив строк звернення до суду з даним позовом є необґрунтованими, оскільки рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 15 липня 2011 року скасоване та ухвалене нове рішення, відповідно до якого в задоволенні позову ОСОБА_5 до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру відмовлено (т. 1 а. с. 148-150), а Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з цим позовом в серпні 2016 року.

Доводи касаційної скарги не впливають на правильність висновку суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для витребування спірного майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади на користь власника від добросовісного набувача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга, підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює дію постанови Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

О. С. Ткачук