Номер провадження 4-с/263/53/2020
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області

в складі: головуючого судді Соловйов О.Л.,

за участі секретаря - Кирилюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Маріуполі скаргу ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Шастало Анастасії Олександрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 18 березня 2019 року, заінтересована особа ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 30 листопада 2020 року надійшла скарга ОСОБА_1 , в якій він просив суд скасувати постанову старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Шастало А.О. від 18 березня 2019 року про тимчасове обмеження у праві на виїзд за межі України у виконавчому провадженні № 48257338 на підставі виконавчого листа 2-5912/07, виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 27 грудня 2007 року. Скаргу мотивує тим, що старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Шастало А.О. 18 березня 2019 року у виконавчому провадженні № 48257338 при примусовому виконанні виконавчого листа виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області №2-5912/07 від 27 грудня 2007 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі ј частини заробітку, щомісяця, на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 10 грудня 2007 року і до повноліття дитини, винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Незважаючи на те, що п.2 резолютивної частини оскаржуваної постанови передбачено направлення йому її копії, однак вказану постанову не отримував, а отже і не був ознайомлений з її змістом. На даний час має трудовий договір моряка з зарубіжною компанією та для нього це єдине джерело доходу. Вважає, що оскаржувана постанова є не вмотивованою. Вказує, що не ухиляється від сплати аліментів і має намір їх сплачувати в подальшому. Обмежуючи його у праві на виїзд за межі України, державний виконавець не тільки позбавив основного законного джерела засобів для існування, але й створив перепони для виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області про стягнення аліментів.

Разом з тим, оскаржувана постанова порушує його конституційне право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Це право, також передбачено статтею 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права (прийнятий 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН); статтею 1 Європейської соціальної хартії від 03 травня 1966 року; статтею 23 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року.

Таким чином, тимчасові обмеження, введені законом з 06 лютого 2018 року, застосовані державним виконавцем до нього за допущення заборгованості до цього, є неправомірними та суперечать закону.

Крім того, в самій постанові зазначено, що розмір аліментів встановлено згідно розрахунку від 18 березня 2019 року за період з 28 липня 2015 року по 18 березня 2020 року.

Однозначно, що оскаржувана постанова від 18 березня 2019 року не може бути законною та підлягає скасуванню, в зв`язку з тим, що розрахунок заборгованості був зроблений станом на 18 березня 2019 року та державним виконавцем не було враховано конституційного принципу дії закону в часі, внаслідок чого застосовано закон, яким встановлена відповідальність до правовідносин, які виникли до набрання чинності цим законом.

В судове представник скаржника - адвокат Бодягін І.Б. подав клопотання про розгляду скарги без їх участі, вимоги скарги підтримав повністю.

Стягувач ОСОБА_2 та старший державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Шастало А.О. в судове засідання не з`явились, про день слухання справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали скарги,суд приходить до висновку щодо задоволення вимог скарги, з наступного.

За змістом ст.ст. 447, 451 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Одночасно ОСОБА_1 заявлене клопотання про поновлення строку на звернення з вищевказаною скаргою, на обґрунтування якого зазначено, що оскаржувану постанову від 18 березня 2019 року йому вручено лише 11 серпня 2020 року. Після отримання зазначеної постанови 17 серпня 2020 року він звернувся до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області зі скаргою, яку було повернуто без розгляду у зв`язку із порушенням вимог ч. 4 ст. 183 ЦПК України. Ухвалу суду про повернення скарги заявником отримано 12 жовтня 2020 року та вже 13 жовтня 2020 року він повторно звернувся до суду зі скаргою, усунувши вказані недоліки. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2020 року йому було відмовлено в задоволенні скарги у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, зазначену ухвалу заявник отримав лише у листопаді 2020 року, у зв`язку із чим просив поновити такий строк.

Враховуючи доводи, зазначені в скарзі, суд вважає, що заявником пропущено строк для подання скарги з поважних причин, а тому, відповідно до ч.2ст. 449 ЦПК України вважає за необхідне поновити заявнику пропущений з поважних причин строк для звернення до суду зі скаргою.

У Законі України "Про виконавче провадження" поняття "виконавче провадження" розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).

Наведене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які суди, в силу ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", застосовують при розгляді справ, як джерело права.

Так, у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження"визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка досягла 16 років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно положень п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну" від 21 січня 1994 року (зі змінами) право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках коли, зокрема: він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Тож законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим підлягає з`ясуванню, чи дійсно особа свідомо не виконувала зобов`язання або невиконання зумовлено об`єктивними причинами.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (дія непереборної сили, події тощо).

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: "Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною". При чому згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні від 31 травня 2007 року у справі "Анохін проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою виконання вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 1 Протоколу N 1 до Конвенції органи державної влади зобов`язані надавати необхідну допомогу кредитору у виконанні судових рішень проти приватних осіб. Така допомога може бути надана, наприклад, через службу виконання судових рішень. Однак, Європейський суд з прав людини вважає, що заходи, прийняті для надання такої допомоги, так як вони втручаються в права, що захищаються статтею 2 Протоколу N 4 до Конвенції, повинні бути необхідними в демократичному суспільстві.

У рішенні від 26 листопада 2009 року у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі "Хлюстов проти Росії" Європейський суд з прав людини визнав порушення ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано "автоматично", тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Відповідно до ч. 9 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" (зі змінами від 3 липня 2018 року, що набрали чинності 28 серпня 2018 року) за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови, зокрема, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, є встановлення державним виконавцем дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення. Такі обставини державний виконавець повинен установити, виходячи з відомостей, наявних матеріалах виконавчого провадження та пояснень боржника.

Відповідно, наявність умислу та інші факти, як обставини, які є підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, підлягають доведенню.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд вважає, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Відповідно до ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів виконавчої служби щодо виконання рішення суду можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому законом.

Судом встановлено, що на виконанні старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Шастало А.О. перебуває виконавче провадження № 48257338 з виконання виконавчого листа 2-5912/07 від 27 грудня 2007 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі ј частини заробітку, щомісяця, на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 10 грудня 2007 року і до повноліття дитини.

Постановою старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Шастало А.О. від 18 березня 2019 року ОСОБА_2 тимчасово обмежено у праві на виїзд за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі в сумі 97128,26 грн., яка утворилась за період з 28 липня 2015 року по 18 березня 2019 року.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 має посвідчення особи моряка ( НОМЕР_1 ) та відповідну фахову спеціальність, яка надає йому змогу реалізувати ст.43Конституції України шляхом укладання контрактів (трудових угод) із судновласниками.

Крім того, вбачається що 04 червня 2020 року між компанією «Н`ЮГЕЙТ МАРІН ОУ» та ОСОБА_1 укладено трудовий договір моряка, відповідно до якого останнього прийнято на роботу на т/х «Тюмень І» на посаду моториста-зварника терміном на 5 місяців +/- 1 місяць.

Рішенням начальника Ізмаілівського прикордонного загону від 06 червня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в перетинанні державного кордонуУкраїни громадянину України, який досяг 16 річного віку, у зв`язку з тим, що діють неврегульовані аліменти, чи інші невиконанні зобов`язання.

Слід також зазначити, що згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що обставин ухилення від виконання зобов`язань, покладених на ОСОБА_1 рішенням суду державним виконавцем не з`ясовувалось на час винесення постанови.

Державним виконавцем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження умисного ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду та погашення заборгованості, а також не доведено, що боржник вчиняв будь-які дії, спрямовані на ухилення від сплати боргу за виконавчим документом.

Сам факт відкриття виконавчого провадження, вчинення певних дій по його виконанню державним виконавцем та наявності заборгованості, при відсутності належних допустимих, достовірних та достатніх доказів про ухилення боржника від виконання рішення суду, не свідчать про необхідність тимчасового обмеження конституційних прав боржника.

Крім цього, судом на даний час не встановлено будь-яких вагомих обставин про те, як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника сприятиме виконанню судового рішення та необхідність обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Так, відповідно до ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню виходячи з того, що хоча встановлене ОСОБА_1 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України і ґрунтується на законі та переслідує легітимну мету поновити права стягувача на отримання аліментів, але таке обмеження у праві виїзду за межі України не знаходиться в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом та не є пропорційним меті його застосування з урахуванням того, що така заборона, яка накладена вищевказаною постановою порушує Конституційне право на працю за фахом та отримання доходів на утримання нової сім`ї та сплати аліментів та враховуючи специфіку його професії, оскільки у зв`язку із існуванням постанови про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон, боржник не зможе взагалі сплачувати аліменти, а той факт, що він частково їх сплачує, як зазначено в скарзі та не спростовано належними та допустимими доказами державним виконавцем, може свідчити про те, що він не ухиляється від виконання рішення.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 447-452 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду із скаргою на постанову старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Шастало Анастасії Олександрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 18 березня 2019 року, заінтересована особа ОСОБА_2 .

Скаргу ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Шастало Анастасії Олександрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 18 березня 2019 року, заінтересована особа ОСОБА_2 - задовольнити.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Шастало Анастасії Олександрівни від 18 березня 2019 року у виконавчому провадженні №48257338 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Копію цієї ухвали суду направити для виконання до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом п`ятнадцяти днів з дня оголошення ухвали.

Суддя О.Л.Соловйов