22-ц/804/2245/20
266/854/20

Єдиний унікальний номер 266/854/20
Номер провадження 22-ц/804/2245/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Мироненко І.П., Баркова В.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач -Акціонерне Товариство «Українська залізниця» Філія «Пасажирська компанія», Виробничий підрозділ Маріупольське вагонне депо,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Шишиліна О.Г., в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Українська залізниця» Філія «Пасажирська компанія», Виробничий підрозділ Маріупольське вагонне депо, про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Філія «Пасажирська компанія», Виробничий підрозділ Маріупольське вагонне депо, в якому просив суд скасувати наказ від 11 лютого 2020 року №82/ОС про його звільнення з посади слюсаря-ремонтника з ремонту електроустаткування 6 розряду електроцеху дільниці технічного обслуговування за програмою ТО-1, ТО-2 пасажирських вагонів виробничого підрозділу Маріупольське вагонне депо філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» на підставі п.7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані 12.01.2020 р.; поновити його роботі на посаді та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі і стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Свої вимоги обґрунтував тим, що з 23.11.2017 р. він працював на підприємстві на посаді слюсаря-ремонтника з ремонту електроустаткування 6 розряду електроцеху дільниці технічного обслуговування за програмою ТО-1,ТО-2 пасажирських вагонів. 12.01.2020 р. він знаходився на своєму робочому місці та виконував трудові обов`язки. Приблизно о 10 год. до нього підійшли начальник депо, його заступник та працівник поліції та звинуватили його в тому, що він перебуває на робочому місці у стані алкогольного сп`яніння та повідомили про необхідність пройти медичний огляд на стан сп`яніння, на що він погодився і разом із начальником депо та працівником поліції проїхав до КНП «Наркологічний диспансер м. Маріуполь», де пройшов медичний огляд. Після проходження огляду, без отримання результату, він повернувся на своє робоче місце та продовжив виконувати свої обов`язки, які виконував до 11.02.2020 р.

28.01.2020 р. його запросили на засідання профспілкового комітету, де повідомили про результати огляду на стан алкогольного сп`яніння від 12.01.2020 р., а саме, що він знаходився у стані алкогольного сп`яніння, і 11.02.2020 р. його звільнили. Копію наказу він отримав в день звільнення. Вважає, що наказ відповідача є незаконним та таким, що порушує його права, тому підлягає скасуванню. Так підставою для звільнення був рапорт заступника начальника депо від 12.01.2020 року, довідка наркологічного диспансеру №49 від 12.01.2020 р., витяг з протоколу засідання профспілкового комітету від 28.01.2020 №26. Однак з наказу про його звільнення неможливо встановити, в який період часу він перебував на робочому місці в стані сп`яніння, чи підтверджено його нетверезий стан медичним висновком або будь-яким іншим доказом. Крім того заступник начальника депо в своєму рапорті повідомив про те, що він 12.01.2020 р. перебував на робочому місці у стані алкогольного сп`яніння, і такі відомості не могли слугувати підставою для звільнення, оскільки заступник начальника не є спеціалістом, а запах алкоголю може бути наслідком прийому медичних препаратів, які позивач приймає постійно, тому що є особою з інвалідністю 2 групи. Довідка наркологічного диспансеру № 49 від 12.01.2020 р. також не є належним доказом перебування його на робочому місці 12.01.2020 року в нетверезому стані, оскільки підтвердження алкогольного сп`яніння в такій формі не передбачено діючим законодавством України.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 травня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення , яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування скарги вказує, що суд першої інстанції з порушенням вимог процесуального закону вирішив справу, не надав належної оцінки доказам, не врахував усіх обставин по справі. Позивача взагалі підприємство не мало права направляти на медичний огляд з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, оскільки його професія і робота, що він виконує, не передбачені нормами закону для направлення на такий огляд. Крім того, судом не перевірено, що позивач змушений був приймати ліки 12.01.2020 року, а не алкогольні напої. Судом не встановлено, чи був позивач у стані алкогольного сп`яніння, оскільки такі висновки підприємства є суб`єктивними, належно не доведені. Отже, судом порушені норми процесуального закону при вирішенні спору, оскільки суд не встановив повно усі обставини справи і ухвалив необґрунтоване рішення.

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що повністю погоджується із висновками суду, які базуються на правильно встановлених обставинах справи, тому вимоги про скасування наказу про звільнення позивача є безпідставними, а доводи апеляційної скарги нічим не спростовують рішення суду.

Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.ч. 1,3 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем, працював на посаді слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування 6 розряду на дільниці технічного обслуговування за програмою ТО-1,ТО-2 пасажирських вагонів.

11 лютого 2020 року ОСОБА_1 звільнений на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані згідно наказу від 11 лютого 2020 року № 82/ос. Підставою звільнення вказано: рапорт заступника начальника депо від 12.01.2020р, довідка наркологічного диспансеру про результати обстеження №49 від 12.01.2020р., витяг з протоколу засідання профспілкового комітету виробничого підрозділу Маріупольське вагонне депо від 28.01.2020 р. №56 (а.с. 10).

Звертаючись до суду, позивач вказує, що наказ про звільнення є незаконним, оскільки документи, на підставі яких було видано оспорюваний наказ, не є належними доказами його перебування у стані алкогольного сп`янінні, крім того він не був відсторонений від роботи 12.01.2020 р., а продовжував виконувати свої обов`язки.

З рапорту заступника начальника депо Рибалко Ю.Г. вбачається, що 12.01.2020 р. при перевірці виконання завдання по ремонту електрообладнання вагонів поїзду 69/70 Маріуполь-Лівів було виявлено в нетверезому стані електриків Лосєва та ОСОБА_3 . Їм було запропоновано добровільно пройти тестування на наявність алкоголю в наркологічному диспансері та вони відмовились. Був викликаний поліцейський патруль для примусового транспортування працівників до наркологічного диспансеру та відібраня проби на алкогольне сп`яніння (а.с. 33).

Як вбачається з акту від 12 січня 2020 року, складеного комісією у складі начальника виробничого підрозділу Маріупольське вагонне депо Федорченко Ф.П., заступника начальника депо Рибалко Ю ОСОБА_4 Т., в.о. старшого майстра резерву провідника Зименко А. ОСОБА_5 , 12 січня 2020 року о 12 год. 00 хв. було зафіксовано факт знаходження слюсарів електриків з ремонту електроустаткування ОСОБА_6 та ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння, про що свідчать специфічний запах, шатка хода, незрозуміла мова. О 12.00 год. вищевказані працівники відсторонені від роботи, викликані працівники поліції та за допомогою наряду поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_1 відправлені до наркологічного диспансеру для здачі аналізів (а.с. 34).

Згідно з довідкою №49 від 12.01.2020 виданої КНП «Наркологічний диспансер м. Маріуполь» ОСОБА_1 пройшов огляд 12.01.2020 р. в 13- 55 з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, висновок - гостра інтоксикація внаслідок вживання алкоголю, неускладнена (а.с. 39).

Вказана довідка складена КНП «Наркологічний диспансер м. Маріуполь» на підставі медичного огляду з метою встановлення факту вживання психотропної речовини та стану сп`яніння №49 від 12.01.2020 р., за результатами огляду ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп`яніння: 2.46 проміле алкоголю (а.с.12).

15.01.2020 року позивач надав роботодавцю власні письмові пояснення, де зазначив, що 12.01.2020 він прийшов на роботу в нетверезому стані. Протягом дня йому стало погано у зв`язку із чим він вжив ліки, які не сумісні з алкоголем, йому стало ще гірше. Після чого керівник відвіз позивача до наркологічного диспансеру на огляд, а потім - на робоче місце, та він допрацював зміну. (а.с.37)

Натомість, як вбачається з акту від 12 січня 2020 року, складеного комісією у складі начальника виробничого підрозділу Маріупольське вагонне депо Федорченко Ф.П., заступника начальника депо Рибалко Ю.Т., в.о. старшого майстра резерву провідника Зименко А.О., в ньому зафіксовано ознайомлення ОСОБА_1 з актом відсторонення 12.01.2020 р. від роботи о 12.00 год. та зафіксована відмова від підпису у вищевказаному актів про відсторонення. (а.с.35)

Протоколом оперативної наради, в присутності позивача, начальником Маріупольського вагонного депо від 15.01.2020 р. спрямовано згідно ч. 3 ст. 43 КзпП України подання до профспілкового комітету Маріупольського вагонного депо про надання згоди на звільнення слюсарів-електриків з ремонту електроустаткування ОСОБА_1 за появу на роботі у нетверезому стані на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України (а.с.36).

Відповідно до виписки з протоколу №56 засідання профспілкового комітету ВП Маріупольське вагонне депо від 28.01.2020 року надано згоду на звільнення слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування ОСОБА_1 за появу на роботі у нетверезому стані ( а.с. 38).

Наказом начальника депо №82/ос від 11.02.2020 року ОСОБА_1 за появу на роботі у нетверезому стані 12.01.2020 р. звільнено згідно п. 7 ст. 40 КЗпП. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлено 11.02.2020 р. ( а.с. 10).

Вирішуючи спір, суд керувався нормами КЗпП України, роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Так, відповідно до пункту 7 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

А як роз`яснено в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з подальшими змінами і доповненнями), вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за пунктом 7 статті 40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов`язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

З матеріалів справи вбачається, що працівник ОСОБА_1 не був позбавлений свого права надати роботодавцю пояснення щодо порушення трудової дисципліни.

Оцінивши докази, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що роботодавцем було доведено належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами появу ОСОБА_1 на робочому місці у стані сп`яніння та з урахуванням характеру роботи, яку виконує ОСОБА_1 , яка пов`язана з безпекою руху поїздів відповідно вимагає працівника бути уважним, зосередженим, дотримуючись техніки безпеки, прийнято законне та обґрунтоване рішення про його звільнення на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України.

При таких обставинах, враховуючи, що позивач просить визнати наказ про звільнення незаконним та поновити його на роботі, колегія суддів не може не погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно, оскільки позивачем не доведено порушень його трудових прав, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду. Твердження позивача про порушення його трудових прав відповідачем були предметом розгляду в суді першої інстанції, і суд надав їм мотивовану і обґрунтовану с точки зору матеріального права оцінку. Судом надана мотивована оцінка доказів окремо кожного та у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображені в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

В апеляції позивач ніяк не спростував обставин, особисто викладених ним в поясненнях роботодавцю від 15.02.2020 року, де він однозначно вказував, що 12.01.2020 року вийшов на роботу в стані алкогольного сп`яніння, а протягом робочого дня потім прийняв ліки (а.с.37). Не підтвердив ніяк позивач і обставин щодо прийому ліків, що несумісні с алкоголем, які нібито і стали причиною ознак нетверезого стану, у зв`язку із чим керівник направи його на обстеження позивач не надав суду жодних медичних документів, які саме ліки йому рекомендовані, який порядок їх застосування, чи була медична необхідність прийому таких ліків в робочий час 12.01.2020 року.

Колегія суддів вважає, що за своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.

Суд дав вірну оцінку наданим сторонам доказам, і до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі і відповідно, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх неподання було б зумовлено поважними причинами, позивачем апеляційному суду не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, вбачається, що рішення суду першої інстанції постановлено згідно з вимогами чинного законодавства, належно обґрунтовано та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

За таких обставин на підставі п.1 ч.1 ст.374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч 3 ст.389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 09 липня 2020 року.

Судді Є.Є.Мальцева

І.П. Мироненко

В.М. Барков