КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №376/359/2018 Головуючий у І інстанції - Клочко В.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/1965/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участі у справі Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-1» - адвоката Олекси Людмили Анатоліївни на рішення Сквирського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення штрафних санкцій,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Сквирського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення штрафних санкцій, мотивуючи свої вимоги тим, що між позивачем та відповідачкою укладено договір про спільну діяльність від 10 лютого 2014 року.

Розділом першим договору визначено, що предметом угоди є надання побутових послуг населенню шляхом об`єднання зусиль і майна позивача і відповідачки на відповідних правових підставах та умовах, що визначені договором.

10 лютого 2014 року позивач та відповідачка уклали додаткову угоду № 1 до договору, згідно якої було затверджено порядок та умови сплати Відповідачем та Позивачем внесків по Договору.

Згідно пунктів 2,3,4 додаткової угоди позивач та відповідачка визначили, що «Вартість майнових внесків сторін для ведення спільної діяльності складає відповідно 120000 (сто двадцять тисяч) грн. 00 коп.

Вартість може бути збільшена або зменшена за погодженням Сторін та підписанням відповідних додаткових угод».

Позивач та відповідачка повинні сплатити свої внески у повному обсязі у строк до 01 листопада 2017 року.

Позивач свої зобов`язання по договору виконав у повному обсязі, а саме здійснив 100% передачу у спільне користування сторін договору будівлю загальною вартістю 60 000 грн по АДРЕСА_1 , загальною площею 211,2 кв.м.

Відповідач в свою ж чергу не виконала жодного пункту договору та угоди до договору, не сплатила жодного платежу, фактично не приймає участі у спільному веденні господарської діяльності.

Натомість відповідачка використовує частину нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 для власних потреб не несучи при цьому жодних витрат по утриманню будівлі, мотивуючи це тим, що між нею та позивачем укладена угода про спільну діяльність без створення юридичної особи та на безоплатній основі, а позивач добровільно передав їй у користування частину вищевказаної нежитлової будівлі.

Просив розірвати договір про спільну діяльність від 10 лютого 2014 року, що укладено між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 , стягнути з відповідачки штрафні санкції по договору про спільну діяльність, визнати право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, літера К, у м. Києві , загальною площею 211,2 кв.м за позивачем.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення вимог про визнання права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, літера «К» у м. Києві , загальною площею 211,2 кв.м за позивачем, ЖБК «Локомотив-1» - особа яка не брала участі у розгляді справи, однак вважає, що оскаржуваним рішенням порушено її права подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що договір про спільну діяльність від 10 лютого 2014 року не містив умов щодо будівництва нового об`єкту нерухомого майна або реконструкції переданого в якості внеску у спільну діяльність нежитлового приміщення.

Отже, правові підстави для визнання за позивачем права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 відсутні.

Твердження позивача, що він набув право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , як на новостворену річ, оскільки збудував її у 2001 році, нічим не підтверджено.

Наявна в матеріалах справи копія Технічного паспорту на нежитлову будівлю АДРЕСА_1 нібито виготовленого ТОВ «Проекттехбудсервіс» не містить дати виготовлення, підпису осіб, які його виготовили та печатки ТОВ «Проекттехбудсервіс».

ЖБК «Локомотив-1» був створений на підставі Рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів м. Києва №782 від 18 червня 1979 року із метою будівництва багатоквартирного будинку, а також його подальшої експлуатації та управління будинком по АДРЕСА_1 .

Введення в експлуатацію багатоквартирного будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_1 (наразі житловий будинок по АДРЕСА_1 ) відбулося у 1980 році.

Виходячи з зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва житлового будинку за будівельною адресою АДРЕСА_1 кооперативу був переданий сміттєзбірник.

У зв`язку із неодноразовими приписами-попередженнями, які надходили до ЖБК «Локомотив-1» про приведення сміттєзбірника до належного санітарного стану, Рішенням загальних зборів членів кооперативу приміщення сміттєзбірника було передано в оренду з правом використання орендодавцем його після ремонту для комерційних цілей.

За згодою ЖБК «Локомотив-1», вказане приміщення сміттєзбірника було неодноразово перебудовано орендарем, та внаслідок цього змінилися його техніко-експлуатаційні характеристики.

Станом на 10 вересня 1998 року площа реконструйованого орендарем приміщення складала 51,6 кв.м.

Відповідно до останньої технічної інвентаризації від 08 грудня 2005 року, загальна площа приміщень нежитлової будівлі за адресою номер АДРЕСА_1 складає 211,9 кв.м.

Вказана будівля обліковується на балансі ЖБК «Локомотив-1».

Будь-якої іншої будівлі за літерою «К» загальною площею 211,2 кв.м по АДРЕСА_1 не існує.

Звертає увагу, що ЖБК «Локомотив-1» правомірно протягом 1980-2018 років володів реконструйованим приміщенням сміттєзбірника, отримував від його використання очікувану вигоду.

ОСОБА_1 будь-якого відношення до приміщення ніколи не мав, будь-яких витрат на його реконструкцію ніколи не ніс, а наразі шляхом отримання незаконного рішення несподівано набув статусу власника приміщення.

Просив рішення Сквирського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року в частині визнання права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 літера «К» у м. Києві загальною площею 211,2 кв.м за ОСОБА_1 скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

На апеляційну скаргу позивач через представника подав відзив, який обґрунтовував тим, що надана копія технічного паспорту від 08 грудня 2005 року, на який посилається апелянт в обґрунтування своїх доводів не містить жодного підпису осіб, що його склали.

Крім цього, цей технічний план стосується приміщення в АДРЕСА_1 , літ. «Б» площею 211,9 кв.м, а апелянт звернувся з вимогою про скасування рішення суду в частині визнання права власності за позивачем на нежитлове приміщення в АДРЕСА_1 , літ. «К» площею 211,2 кв.м.

Апелянт у апеляційній скарзі зазначає, що приміщення в АДРЕСА_1 , літ. «Б» площею 211,9 кв.м., знаходиться у нього на балансі, але жодних доказів, які б засвідчували вказану обставину не надав.

Подані апелянтом документи навіть опосередковано не підтверджують ні права володіння, ні користування або розпорядження ним нежитловим приміщенням, розташованим в АДРЕСА_1 , літ. «К» площею 211,2 кв.м, право власності за яким оскаржуваним рішенням суду визнане за позивачем.

Також, відсутність будь-якої будівлі за вищезазначеною адресою з літерою «К» спростовується технічним паспортом від 16 січня 2018 року.

Апелянт не надав жодних доказів, що приміщення за двома різними адресами та з різними площами є тотожними, а також не надав доказів, що свідчили б про наявність у нього права власності на будь-яке з цих приміщень.

Просив закрити апеляційне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника особи, яка не брала участі у справі ЖБК «Локомотив-1» Олекси Л.А. , представника позивача ОСОБА_1 , колегія суддів доходить висновку, що апеляційне провадження у справі підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Згідно з п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободгарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі "Белле проти Франції" ("Bellet v. France", заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права". Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

У ст.129 Конституції Україниу числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ "Воловік проти України", "Креуз проти Польщі", "Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі").

Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мельник проти України" ("Melnyk v. Ukraine" заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з п.1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини "Тіннеллі та сини, Лтд та ін.", "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства").

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини "Ейрі проти Ірландії", "Аїт-Мугуб проти Франції").

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Вказана норма кореспондується з приписами ч.1 ст.352 ЦПК України, згідно якої учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Конструкція ст.352 ЦПК України у системному тлумаченні з ч.1 ст.17 ЦПК України, з врахуванням принципу верховенства права, складовою якого є доступ до суду, дає підстави дійти висновку, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційний перегляд справи виключно у випадку, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст. 352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Слід ураховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.

Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №62/112 та у постанові від 13 вересня 2019 року у справі №916/914/19.

Представником ЖБК «Локомотив-1» не доведено, що оскаржуване судове рішення безпосередньо стосується прав, інтересів, чи обов`язків цієї організації.

Не встановлено таких обставин й судом апеляційної інстанції при розгляді справи.

З наданих представником апелянта документів, а саме: договору житлово-будівельного кооперативу з управління капітального будівництва міськвиконкому від 12 лютого 1980 року; довідки-повідомлення від 31 січня 1980 року; зведеного кошторису; оцінного акта від 10 вересня 1998 року; листа Управління капітального будівництва від 13 квітня 1981 року; листа Управління капітального будівництва від 15 липня 2002 року; припису-попередження від 02 червня 1998 року не вбачається, що ЖБК «Локомотив-1» є володільцем чи власником спірного нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , літ. «К» площею 211,2 кв.м, право власності за яким оскаржуваним рішенням суду визнане за позивачем.

В представлених апелянтом до суду документах взагалі не міститься жодної згадки про спірне нерухоме майно, яке розташоване в АДРЕСА_1 , літ. «К». Лише в наданому ЖБК «Локомотив-1» зведеному кошторисі вартості будівництва житлового будинку міститься вказівка на сміттєзбірник м-2, який за твердженнями апелянта в подальшому нібито був перебудований в спірну будівлю. В той же час вказаний документ не може бути визнаний доказом наявності будь-якого відношення апелянта до предмету спору, оскільки жодного доказу стосовно подальшої перебудови такого сміттєзбірника в спірний об`єкт представлено не було, та й з наданого кошторису взагалі не вбачається, чи є згаданий у ньому сміттєзбірник м-2 будівлею а не, наприклад, спеціальним обладнанням типу сміттєпровода, тощо.

Не може вважатися належним доказом належності предмету спору апелянту й представлений ним технічний паспорт. По-перше, зазначений в ньому об`єкт як за площею, так і за конфігурацією приміщень не відповідає об`єкту, який був предметом розгляду. По-друге, технічний паспорт жодним чином не може засвідчувати права сторони на такий об`єкт, оскільки за відповідними правилами він може бути виготовлений на замовлення не тільки власника або володільця нерухомості, але й будь-якої іншої особи.

Не є доказом наявності будь-якого відношення апелянта до спірного об`єкту й наданий ним договір оренди, за яким апелянт нібито передав в оренду такий об`єкт. Такий договір жодним чином не було посвідчено чи зареєстровано сторонньою службою чи органом, відтак він сам по собі не може вважатися належним доказом, оскільки не виключає можливість його штучного створення. Наданий же апелянтом в судове засідання топоплан місцевості хоча й доводить відсутність інших будівель на вказаній місцевості, однак жодним чином не посвідчує, що зазначена на ньому будівля має будь-яке відношення до апелянта.

Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апелянтом не було належним чином доведено обґрунтованість своїх посилань на належність йому спірного об`єкту нерухомості, відтак й тверджень, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси чи обов`язки. В свою чергу, враховуючи те, що апеляційний суд має право на перегляд рішення суду першої інстанції лише за апеляційною скаргою або ж учасника справи, або ж особи, яка хоча й не була залучена до участі у справі, однак рішення суду стосується її прав, обов`язків, свобод чи інтересів, в даному випадку у апеляційного суду відсутня можливість розгляду питання щодо законності чи незаконності оскаржуваного рішення. При цьому особи, чиїх прав та інтересів таке рішення може стосуватися (власник чи користувач землі, орган відповідного містобудівельного контролю, тощо) спірне рішення не оскаржували, що, однак, не позбавляє їх такого права в майбутньому.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана ЖБК «Локомотив-1», який не є учасником даної справи і суд першої інстанції не вирішував питання про його права, свободи, інтереси чи обов`язки, апеляційний суд відповідно до приписів ст.362 ЦПК Українизакриває апеляційне провадження.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (ч.2 ст.362 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.352,362,381 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Провадження за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участі у справі Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-1» - адвоката Олекси Людмили Анатоліївни на рішення Сквирського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення штрафних санкцій - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 16 січня 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана