КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.

за участю:

представника відповідача

ТОВ ФК "Форінт" Басули Б.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт", третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договорів недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до АТ "Райффайзен Банк Аваль", ТОВ "ФК`Форінт", згідно з яким просила:

- визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення права вимоги № 140/11/210 від 09.08.2018 року, укладений між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "ФК "Форінт";

- визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення прав за іпотечними договорами № 140/11/214 від 09.08.2018 року, укладений між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "ФК "Форінт";

- відшкодувати їй за рахунок відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позову.

В обгрунтування позовних вимог вказувала, що 12.09.2007 року між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 010/15-56/07-485 від 12.09.2007 року, за яким банк надав позичальнику кредит у сумі 150 000,00 доларів США.

При цьому, в забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між ОСОБА_1 та АТ "Райффайзен Банк Аваль" укладено Договір іпотеки від 14.09.2007 року, згідно з яким предметом іпотеки є нежитлова будівля, що складається із: літер А м- будівля (приміщення 1-6, 8-13, І-V) цегельна, загальною площею 202,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 / АДРЕСА_2 .

Разом з тим, 09.08.2018 року між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ" ФК "Форінт" було укладено Договір № 140/11/210, згідно умов якого ТОВ "ФК "Форінт" передав (сплатив) АТ "Райффайзен Банк Аваль" загальну вартість прав вимоги, а АТ "Райффайзен Банк Аваль" відступив ТОВ "ФК "Форінт" права вимоги за кредитним договором № 010/15-56/07-485 від 12.09.2007 року.

У той же день, між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "ФК "Форінт" укладено Договір відступлення прав за іпотечними договорами № 140/11/214, посвідчений 09.08.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 2029.

Згідно з Договором відступлених прав за іпотечними договорами № 140/11/214 від 09.08.2018 року банком було відступлено ТОВ "ФК "Форінт" права за іпотечними договорами, у тому числі й за Іпотечним договором (майнова порука) без номеру, від 14.09.2007 року, зареєстрованого в реєстрі № 4405, укладеного між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1 , відповідно до якого в іпотеку було передано нежитлову будівлю, загальною площею 202,8 кв., за адресою: АДРЕСА_1 / АДРЕСА_2 .

У свою чергу, позивач вважає, що правовим наслідком укладення договору № 140/11/210 та № 140/11/214 від 09.08.2018 року між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "ФК "Форінт" є протиправне (поза волевиявлення суб`єкта права) "залучення" ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до правовідносин ТОВ "ФК "Форінт" на підставі ст.ст. 512-519 ЦК України.

До того ж, на думку позивача, здійснена за змістом Договору № 140/11/210 від 09.08.2018 року уступка вимоги по кредитному договору від 12.09.2007 року, а також уступка права вимоги по іпотечному договору за реєстровим номером 4405 від 14.09.2007 року згідно договору № 140/11/214 від 09.08.2018 року є кредитною операцією відповідно до ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та за свою суттю є операцією з факторингу.

За вказаних обставин, а також посилаючись на відсутність доказів, які б підтверджували, що ТОВ "ФК "Форінт" є фінансовою установою, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити на підставі положень ст.ст. 203, 215, 216, 227, 527, 528 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.08.2020 року у задоволенні позову відмовлено (т. 1, а.с. 239-243).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

При цьому, в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що укладення оспорюваних договорів без відповідної на те її згоди, є прямим порушенням норм-принципів законодавства України щодо особистого характеру прав та обов`язків учасників кредитного та іпотечного договорів, та, як наслідок, обумовлює недійсність вчинених відповідачами правочинів (т. 2, а.с. 2-7).

Ухвалою від 18.09.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (т. 2, а.с. 12, 13).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07.10.2020 справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду (т. 2, а.с. 26).

Представник відповідача ТОВ "ФК "Форінт" у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача ТОВ "ФК "Форінт", вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 12.09.2007 року між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 010/15-56/07-485 від 12.09.2007 року, за яким банк надав позичальнику кредит у сумі 150 000,00 доларів США.

При цьому, в забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між ОСОБА_1 та АТ "Райффайзен Банк Аваль" укладено Договір іпотеки від 14.09.2007 року, згідно з яким предметом іпотеки є нежитлова будівля, що складається із: літер А м- будівля (приміщення 1-6, 8-13, І-V) цегельна, загальною площею 202,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 / АДРЕСА_2 .

Разом з тим, 09.08.2018 року між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ" ФК "Форінт" було укладено Договір № 140/11/210, згідно умов якого ТОВ "ФК "Форінт" передав (сплатив) АТ "Райффайзен Банк Аваль" загальну вартість прав вимоги, а АТ "Райффайзен Банк Аваль" відступив ТОВ "ФК "Форінт" права вимоги, утому числі й за кредитним договором № 010/15-56/07-485 від 12.09.2007 року.

У той же день, між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "ФК "Форінт" укладено Договір відступлення прав за іпотечними договорами № 140/11/214, посвідчений 09.08.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 2029.

Згідно з Договором відступлених прав за іпотечними договорами №140/11/214 від 09.08.2018 року банком було відступлено ТОВ "ФК "Форінт" права за іпотечними договорами, у тому числі й за Іпотечним договором (майнова порука) без номеру, від 14.09.2007 року, зареєстрованого в реєстрі № 4405, укладеного між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1 , відповідно до якого в іпотеку було передано нежитлову будівлю, загальною площею 202,8 кв., за адресою: АДРЕСА_1 / АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для визнання недійсними вищенаведених договорів відступлення прав вимоги, посилався, серед іншого, на те, що оскільки будь-якої згоди на залучення її до правовідносин з третіми особами вона не надавала, вказані обставини є прямим порушенням норм-принципів законодавства України щодо особистого характеру прав та обов`язків учасників кредитного та іпотечного договорів, та, як наслідок, обумовлює недійсність вчинених відповідачами правочинів.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, як Іпотечним договором від 14.09.2007 року, так і кредитним договором № 010/15-56/07-485 від 12.09.2007 року прямо передбачено можливість відступлення прав за цими договорами без згоди позичальника ОСОБА_2 та іпотекодавця - ОСОБА_1 .

Так, зокрема, у п. 1.12.5 Кредитного договору № 010/15-56/07-485 від 12.09.2007 року зазначено, що укладенням цього договору позичальник дає згоду на те, що банк має право повністю або частково передати (відступити) свої права та зобов'язання по цьому Договору, а також за договорами, пов'язаними із забезпеченням виконання зобов'язань за даним договором, третій особі, без додаткового отримання згоди позичальника.

Крім того, відповідно до п. 9.7 Іпотечного договору (майнова порука) від 14.09.2007 року відступлення прав за цим договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, з одночасним відступленням права вимоги за кредитним договором

У свою чергу, ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 та ч. 1 ст. 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору.

При цьому, частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Також, як встановлено ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено. що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником обов'язку первісному кредитору є належним виконанням.

Таким чином, оскільки позивач, підписавши умови іпотечного договору (майнової поруки) від 14.09.2007 року не тільки був обізнаний про можливість відступлення права вимоги по вказаному договору, але й надав на це свою згоду, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що твердження позивача про відсутність його згоди на укладення оскаржуваних договорів та договору відступлення прав таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, а заміна кредитора у зобов'язанні прямо передбачена законодавством, не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника, не зачіпає його інтересів та здійснюється без його на те згоди.

Посилання апелянта на те, що зі змісту договору про відступлення прав за іпотечними договорами № 140/11/214 від 09.08.2018 року вбачається особистий характер прав та обов`язків, що виникли для його учасників у зв`язку з укладенням цього договору, колегія суддів відхиляє, адже, як вірно встановив суд першої інстанції, зобов`язання, які виникли між сторонами, не носять особистий характер, оскільки стосуються кредитних правовідносин, а не відносин, про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, як то передбачено ст. 515 ЦК України.

Разом з тим, слід зазначити, що положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 17, 26 своєї постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, а особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними є насамперед сторони правочину.

Згідно п. 2 вказаної постанови судом необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України правочин не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Водночас, як вбачається, обґрунтовуючи недійсність спірних договорів, позивач не зазначив, а також не надав жодного доказу на підтвердження факту не додержання відповідачами вимог ст. 203 ЦК України при укладенні оскаржуваних договорів.

У свою чергу, як правильно встановлено судом першої інстанції, оскаржувані договори були укладені відповідачами з дотриманням вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, а їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінент", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , про визнання договорів недійсними, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 15 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська