ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/691/20 Справа № 193/568/18 Суддя у 1-й інстанції - Шумська О. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу селянського фермерського господарства "Олександро-Володимирське" на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до селянського фермерського господарства "Олександро-Володимирівське" про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим позовом до селянського фермерського господарства "Олександро-Володимирівське" (далі - СФГ "Олександро-Володимирівське") мотивуючи тим, що вона є власником земельної ділянки площею 9,79 га, кадастровий №:03:001:0279, яку вона отримала у спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 .

Зазначала, що ОСОБА_2 за життя уклав договір оренди земельної ділянки з СФГ "Олександро-Володимирівське" строком на 5 років, тобто до 05 серпня 2014 року.

Орендар про свій намір продовжити строк дії договору оренди земельної ділянки її не повідомляв.

Вказувала, що вважаючи, що договір оренди закінчився, 20 квітня 2018 року звернулась до СФГ "Олександро-Володимирівське" з проханням повернути їй земельну ділянку та дізналась, що існує договір оренди земельної ділянки від 05 серпня 2014 року терміном на 15 років нібито укладений з нею.

Посилаючись на те, що вказаний договір вона не підписувала та до моменту звернення до СФГ "Олександро-Володимирівське" з наміром повернути собі у користування земельну ділянку про його існування взагалі не знала просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір оренди земельної ділянки (кадастровий №:03:001:0279) від 05 серпня 2014 року, укладений між нею та СФГ "Олександро-Володимирівське".

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Додатковим рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач СФГ "Олександро-Володимирівське", посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та відмовити у позові. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не довела свої позовні вимоги, пропустила строк позовної давності, оригінал спірного договору відсутній не з їх вини.

16 жовтня 2019 року ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наполягала на тому, що договір вона не укладала, а експертиза у даній справі не може бути проведена виключно з вини відповідача, оскільки вони повинні надати оригінал оспорюваного договору.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній, і додатково поданими, доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 9,79га, кадастровий №:03:001:0279.

Вказану земельну ділянку вона отримала у спадщину після померлого чоловіка ОСОБА_2 (а.с.5-8).

ОСОБА_2 за життя уклав договір оренди земельної ділянки з СФГ "Олександро-Володимирівське" строком на 5 років, тобто дія договору закінчувалась 05 серпня 2014 року.

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2019 року було витребувано від Софіївської районної державної адміністрації (відділу з питань державної реєстрації) реєстраційну справу, копію якої було надано суду.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.91), 05 серпня 2014 року був зареєстрований договір оренди земельної ділянки б/н між СФГ "Олександро-Володимирівське" та ОСОБА_1 (а.с.91).

В той же час ні відповідачем по справі, ні Софіївською районною державною адміністрацією, ні Софіївською селищною об`єднаною територіальною громадою не було надано суду оригінал оскаржуваного договору оренди земельної ділянки від 05 серпня 2014 року, що унеможливлює проведення експертизи по справі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що СФГ "Олександро-Володимирівське" не надав суду оригінал договору оренди земельної ділянки від 05 серпня 2014 року, не надав доказів місцезнаходження вказаного оригіналу договору, заперечуючи проти позовних вимог вказав, що позивач по справі отримувала орендну плату за договором оренди, натомість не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, свідчить про те, що позивач не підписувала оспорювану додаткову угоду та не мала волевиявлення на її підписання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. На підставі частини першої статті 210 ЦК України, статті 125 Земельного кодексу України договір оренди земельної ділянки є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яке надано судам, зазначено, що недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Таким чином, оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору оренди землі, він є укладеним, а отже - оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаним недійсним.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі.

Пунктом 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Позивачем ОСОБА_1 у позові було заявлене клопотання про витребування у відповідача оригіналу договору від 05 серпня 2014 року, а 23 листопада 2018 року було подано клопотання про витребування доказів: оригіналу договору оренди земельної ділянки від 05 серпня 2014 року, копію реєстраційної справи щодо державної реєстрації договору оренди земельної ділянки та копію договору оренди земельної ділянки від 05 серпня 2014 року.

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року клопотання задоволено та витребувано ряд доказів по справі, серед яких оригінал договору оренди земельної ділянки від 05 серпня 2014 року.

Копія реєстраційної справи щодо державної реєстрації договору оренди земельної ділянки та копія договору оренди земельної ділянки від 05 серпня 2014 року на виконання ухвали була надана суду Софіївською районною державною адміністрацією та Софіївською селищною об`єднаною територіальною громадою.

Оригіналу договору оренди земельної ділянки від 05 серпня 2014 року відповідачем надано не було.

Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

За змістом положень статей 102,103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

Судом першої інстанції наведене враховано та дано належну оцінку тому факту, що для з`ясування дійсності підпису в оспореному правочині у справі слід провести судово-почеркознавчу експертизу.

Судом першої інстанції вірно зазначено про неможливість проведення експертизи через ненадання відповідачем оригіналу оспорюваної угоду.

Під час розгляду справи за апеляційною скаргою СФГ "Олександро-Володимирівське", відповідач також не надав суду оригінал договору оренди земельної ділянки від 05 серпня 2014 року, не пояснив місцезнаходження оригіналу, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження отримання позивачем орендної плати у грошовій формі в розмірі 5.766 грн.30 коп. (до 20 числа першого за звітним роком місяцем п.п. 9, 11 договору оренди від 05 серпня 2014 року без номеру ), або натуральній, що свідчить про те, що позивач не підписувала оспорюваний договір, а тому не мала волевиявлення на його укладання

Доводи апеляційної скарги про пропуск строку позовної давності не можуть бути прийняті до уваги колегію суддів, оскільки для особи, яка не підписувала правочин, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а від дня, коли вона довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц (касаційне провадження №14-306цс18), яка не відступила від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі

№6-48цс15.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що вони позбавлені можливості надати оригінал оспорюваного договору та бухгалтерські документи про нарахування та виплату орендної плати, оскільки їх було вилучено правоохоронними органами, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ці доводи не підтверджені жодними доказами.

Доводи апеляційної скарги стосовно неврахуванням судом першої інстанції обставини справи є хибними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення ухвалене з урахуванням загальних засад цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України): справедливості, добросовісності та розумності, та доводи апеляційної скарги цього не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства "Олександро-Володимирівське" залишити без задоволення.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.