Справа № 464/7669/17
пр.№ 2/464/306/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.01.2020 року м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Рудакова І. П.,

за участю секретаря судового засідання Захарчук О. Ю.,

справа № 464/7669/17,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 з`явилась,

відповідач ОСОБА_2 не з`явився,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власним майном і облаштуванні огорожі,

за участю представників учасників справи: представники позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представник відповідача ОСОБА_5 з`явились,

в с т а н о в и в:

позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача у якому просить: зобов`язати останнього прибрати будівельні матеріали з лінії розмежування земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 , не чинити перешкоди у користуванні власним майном та відновленні огорожі; вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позову покликається на те, що є власником житлового будинку та земельної ділянки розміщених за адресою АДРЕСА_2 . Попри те, протягом багатьох років позбавлена права належним чином розпоряджатися і користуватися майном. Відповідач чинить перешкоди шляхом нагромадження на лінії розмежування земельних ділянок будівельних матеріалів, які також складені впритул до стіни будинку позивача, внаслідок чого останній зазначає інтенсивного зволоження, що призводить до його руйнування. Такі дії перешкоджають позивачу у відновленні огорожі та належному утриманні будинку. Неодноразові повідомлення про такі дії із сторони відповідача жодним чином не змінює ситуацію, що склалася з цього питання, адже відповідач не усуває перешкод. Просить у відповідності до ст. ст. 391, 316, 317, 319, 321 ЦК України задовольнити позов. У відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішити питання судових витрат.

Відповідачем не подано до суду відзив, який би містить заперечення на позов.

21 грудня 2017 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання, яке неодноразово відкладалось з поважних причин.

15 травня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні сторона позивача підтримала позов та просить такий задовольнити з підстав викладених у заяві по суті.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову, адже жодним чином не чинять перешкод у користуванні майном.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Суд установив, ОСОБА_1 є власником будинку та земельної ділянки розміщених за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджено копіями свідоцтва про право власності на будинок та державним актом на право власності на земельну ділянку / арк. спр. 4, 6/.

Власником житлового будинку та суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_3 є відповідач ОСОБА_2 , що підтверджено копією судового рішення апеляційної інстанції від 28.03.2011 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у відновлення межових знаків / арк. спр. 11/. Дана обставина в відповідності до ст. 82 ЦПК України доказування не підлягає.

28 березня 2011 року рішенням апеляційного суду Львівської області, скасована рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11.11.2010 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у відновлення межових знаків та частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Зобов`язано відповідача не чинити перешкоди позивачу у відновленні межових знаків земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , відповідно до меж встановлених в кадастровому плані земельної ділянки та у встановленні межових споруд по межі земельних ділянок АДРЕСА_1 /арк. спр. 11/. У порядку примусового виконання рішення суду виконавче провадження було закінчено 28.05.2013 /арк. спр. 15/.

Попри те, державним виконавцем 21.08.2015 під час примусового виконання зазначеного судового рішення органом державної виконавчої служби визначено межу між земельними ділянками № НОМЕР_1 та № 28а та встановлено межові знаки між ними. Після проведення замірів встановлено, що будівельні матеріали складені боржником частково займають земельну ділянку № 28а та зобов`язано боржника усунути це порушення. ОСОБА_1 зобов`язано демонтувати ту частину споруди, яка заходить на межі земельної ділянки № НОМЕР_1 . Дані обставини підтверджено актом державного виконавця від 21.08.2015, тобто який складено після закінчення виконавчого провадження /арк. спр. 12/.

Таким чином, відповідно до аргументів позивача між сторонами склались спірні правовідносини, що стосуються захисту права власності від порушень щодо здійснення права користування та розпорядженням своїм майном, що регулюється спеціальною нормою статті 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Згідно з 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном

У розумінні приписів наведеної норми позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном.

Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Характерною ознакою такого позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або користування належним йому майном.

Отже, у розумінні наведених норм власник (титульний володілець) вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що стороною позивача наведено обставини вчинення перешкод шляхом складення ОСОБА_2 будівельних матеріалів впритул до будинку, що чинить перешкоди в користуванні власним майном та відновленні огорожі.

На підтвердження даних обставин ОСОБА_1 подає заяви до директора ЛКП «Житловик-С» щодо створення комісії з метою фіксування факту знаходження чужих будівельних матеріалів на її земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2 а та вжити заходів щодо протиправного дій ОСОБА_2 /арк. спр. 16. 17/.

Крім того, сторона позивача обґрунтовує свої аргументи поданими доказами в вигляді фотографій із проставленням наступних даних: на одній фотографії грудень 2017 року та іншій 2018 року, дві копії фотографії від 28.07.2015 згідно з акту державного виконавця від 21.08.2015 та дві інші фотографії без будь-яких даних /арк. спр. 50-55/. Надавши оцінку поданим доказам, суд прийшов переконання, що такі електронні докази не засвідчують факт наявності будівельних матеріалів саме на суміжних земельних ділянках сторін у справі, а тому суд не бере їх до уваги, як такі що фіксують систематичне чи триваюче порушення прав позивача.

Суд критично оцінює, акт державного виконавця від 21.08.2015, оскільки такий складено не на підставі закону та після закінчення виконавчого провадження, а відтак не може бути допустимим доказом у відповідності до ст. 78 ЦПК України. Разом із тим, такий не містить даних про вчинення відповідачем перешкод у користуванні і розпорядженні майном.

Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст. 12 цього Кодексу що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, суд прийшов переконання, що діями відповідача у вигляді складання будівельних матеріалів у притул до житлового будинку та на земельній ділянці позивачки не створюються об`єктивні перешкоди в реалізації позивачем свої повноважень вільно розпоряджатися та користуватися належним їй майном. Під час розгляду справи позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме складання будівельних матеріалів відповідачем порушує її законні права та інтереси.

Щодо заяв ОСОБА_1 до Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області та Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод у відновленні межових знаків на виконання судового рішення та з подальшим отриманням відповідей на них з яких суд відмічає, що виконавче провадження з примусового виконання рішення суду щодо відновлення межових знаків закінчено 28.05.2013, в діях ОСОБА_2 відсутні ознаки кримінального правопорушення, суд прийшов переконання, що подання таких заяв було викликано через невиконання судового рішення з цього питання, а відтак не стосуються предмету доказування, а тому не приймаються судом до уваги.

За нормами ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу наданого позивачами окремо, а також в їх сукупності, суд прийшов висновку, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому суд прийшов переконання, що у позові необхідно відмовити повністю.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд установив, що позивачем ОСОБА_1 при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 640,00 грн /арк. спр. 1/. Таким чином, оскільки у позові відмовлено повністю, а тому судовий збір необхідно покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власним майном і облаштуванні огорожі відмовити повністю.

Судові витрати понесені ОСОБА_1 у виді судового збору у розмірі 640,00 грн покласти на останню.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 , РНОКППФО НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 23 січня 2020 року.

Суддя І. П. Рудаков