Справа № 205/2575/19
Провадження № 2/206/93/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2020 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

в складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

позивача ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_5.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ

В провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_4 про стягнення боргу.

20.03.2019 позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с. 2-3).

22.03.2019 ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Остапенко Н.Г. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі (а.с. 10).

20.03.2019 позивач ОСОБА_1 подав до канцелярії суду клопотання про забезпечення позову, згідно якого останній просив накласти арешт на майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності та заборонити іншим особам вчиняти дії щодо предмету спору або здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання (а.с. 12-13).

22.03.2019 ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Остапенко Н.Г. заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнено частково, заборонено ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та будь-яким іншим особам здійснювати будь-які дії, направлені на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).

19.06.2019 ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська залучено до участі у розгляді цивільної справи 205/2575/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову ОСОБА_4 (а.с. 37).

16.08.2019 ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 205/2575/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_4 , про стягнення боргу передано на розгляд Самарському районному суду м. Дніпропетровська (а.с. 47).

24.09.2019 матеріали позовної заяви надійшли до Самарського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 51).

25.09.2019 ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу до провадження та залишено її без руху (а.с. 53-54).

11.10.2019 на виконання ухвали судді від 25.09.2019 до канцелярії суду подано заяву з усуненням недоліків (а.с. 56).

16.10.2019 ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська прийнято позовну заяву до розгляду та проведення підготовчого засідання призначено на 18.11.2019 (а.с. 57).

08.11.2019 третя особа ОСОБА_4 за допомогою системи «Електронний суд» подав пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, згідно яких останній зазначив, що нехтуючи принципами та засадами передбаченими ЦПК, а саме добросовісністю, зловживаючи правом на позов, звертаючись з позовом та заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 у заяві зазначає, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 має у власності лише спірну квартиру, у нього є підстави вважати, що ОСОБА_3 буде намагатися відчужити належну їй квартиру, що може привести до неможливості виконання рішення суду у разі, якщо позовні вимоги будуть задоволені, при цьому ОСОБА_1 замовчує факт, що квартира не може бути відчужена без його згоди оскільки є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином ОСОБА_1 досягає своєї першої мети в частині накладення арешту на квартиру. При цьому відповідачка ОСОБА_3 ні відзиву ні жодних заперечень на позов не надала. Штучність позову очевидна за наявності спорів між пов`язаними особами (про що достеменно відомо судді й що випливає з матеріалів справи), коли позов подається з метою перешкоджання іншому провадженню (наприклад для зупинення останнього), або за для намагання позивача штучно створити передумови для стягнення майна, що належить іншому, ніж відповідач у справі, власнику.На даний час Самарським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення у справі 206/1293/19 згідно якого позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені у повному обсязі і квартира на підставі статті 388 ЦК України витребувана у ОСОБА_3 , отже відпали підстави у забезпеченні позову, використовуючи у якості забезпечення позову квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . А також на його думку відсутні підстави у задоволенні позову, адже очевидно, що позов має штучний характер та не має нічого спільно з захистом прав. В зв`язку із вищевикладеним, третя особа ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, встановити та зазначити в судовому рішенні, що дії позивача ОСОБА_1 з подання позову є зловживанням процесуальними правами, є недобросовісними та не відповідають завданню цивільного судочинства, скасувати заходи забезпечення позову на підставі статті 158 ЦПК України, стягнути з позивача - ОСОБА_1 судові витрати понесені третьою особою ОСОБА_4

18.11.2019 підготовче судове засідання було відкладено на 17.12.2019 у зв`язку неявкою відповідача в судове засідання.

17.12.2019 підготовче судове засідання було відкладено на 21.01.2020 у зв`язку з відсутністю електроенергії в приміщенні Самарського районного суду м. Дніпропетровська.

21.01.2020 в підготовчому судовому засіданні під час виконання судом вимог, передбачених ст. 197 ЦПК України, представником позивача було зазначено, що квартира відносно якої застосовано заходи забезпечення позову не відноситься до предмету позову та суті цього спору, а предметом позову є грошові кошти, а захід забезпечення це гарантія, що відповідач поверне кошти.

Жодних заяв чи клопотань позивачем, представником позивача та відповідачем заявлено чи подано не було, у зв`язку із чим, судом на обговорення було поставлено питання щодо скасування заходів забезпечення позову, про що було зазначено третьої особою ОСОБА_4 у своїх письмових поясненнях, а також щодо можливого закінчення підготовчих дій, закриття підготовчого провадження та призначення розгляд справи по суті.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 категорично заперечувала щодо скасування заходів забезпечення позову, оскільки скасування заходів забезпечення позову позбавить позивача можливості повернути свої кошти, адже у відповідача іншого майна не має, проти закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті не заперечувала.

Позивач в судовому засіданні заперечував щодо скасування заходів забезпечення та зазначив, що позичив ці кошти у друзів, щоб позичити дружині для налагодження стосунків, він розраховував, що вона поверне кошти, оскільки на той час працювала.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала щодо скасування заходів забезпечення позову при цьому визнала позов та зазначила, що в неї на той час офіційна заробітна плата була 13000 грн., наразі вона безробітна. Коли вона брала кошти в борг, то розраховувала на премії та надбавки, але через зміни у фірмі вона залишилась без роботи.

Представник третьої особи ОСОБА_5 просив задовольнити клопотання про скасування заходів забезпечення позову та не заперечував щодо закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату час та місце розгляду даної справи.

Вислухавши думку представника позивача, позивача, відповідача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено з матеріалів справи, 22.03.2019 ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Остапенко Н.Г. заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнено частково, заборонено ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та будь-яким іншим особам здійснювати будь-які дії, направлені на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2019 скасовано рішення державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Тетяни Василівни по винесенню рішення про скасування запису про право власності індексний номер рішення 44134595 від 20 листопада 2018 року, яким було скасовано номер запису про право власності 20587935 та поновлено номер запису про право власності 17935845 на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер № 101; поновлено державну реєстрацію права власності номер запису про право власності 20587935 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101, за яким власником квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 ; скасовано рішення про державну реєстрацію права власності квартири реєстраційний номер № 101, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 № 44189168 від 22.11.2018 року, яким зареєстровано дублікат договору купівлі-продажу серія та номер 4699, виданий 22.11.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовой Л.Г., визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 18 січня 2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М.С., зареєстровано в реєстрі за № 52; витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , скасовано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №29915391 від 18.01.2019 року реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101 індексний номер 45118273, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою Мариною Сергіївною (а.с. 73-86) Рішення не набрало законної сили та оскаржується в апеляційному порядку.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

У відповідності до п.п 10, 19 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує заяви та клопотання учасників справи та здійснює інші дії, які не передбачені частиною 2 цією статті, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Скасування заходів забезпечення позову визначено положеннями ст. 158 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 158 ЦПК України, за результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Відповідно до роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при вирішенні питання про забезпечення позову суди повинні оцінювати доводи заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності і адекватності; встановити наявність зв`язку між даним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;

6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

У відповідності до ч. 10 ст. 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

В той же час клопотання не містило предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, обґрунтування необхідності кожного заходу забезпечення позову, який належить застосувати та пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Висновок суду про необхідність вжиття заходів забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях позивача.

До того ж, до клопотання не було додано жодного доказу, який міг би свідчити про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Таких доказів наразі не має в суді і під час вирішення питання щодо скасування заходів забезпечення позову та закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті.

Також не було вирішено питання зустрічного забезпечення, яке є гарантією захисту прав та інтересів відповідача та інших осіб та має забезпечити відшкодування збитків відповідачів та інших осіб, що можуть бути спричинені забезпеченням позову.

У принципі 7 доповіді Асоціації міжнародного права «Про забезпечувальні і запобіжні заходи в міжнародному цивільному процесі», ILA,1996) зазначається, що суд повинен мати повноваження вимагати від позивача гарантії відшкодування збитків відповідачу чи третій стороні, які можуть виникнути в результаті застосування забезпечувальних заходів.

Отже, на відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, то зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідачів та третіх осіб. Крім того, фактично це є збереженням існуючого стану «status-quo» між сторонами до ухвалення кінцевого рішення суду.

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У відповідності до ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» ті інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Під час розгляду справи «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ в п. 185 рішення від 23.01.2014р. нагадав, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Разом з тим, як зазначено в п. 168 цього рішення, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена вцілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Відповідно до абз. 4 п. 9 Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу.

Так, судом встановлено, що відносно квартири за адресою: АДРЕСА_1 застосовано заходи забезпечення позову у вигляді заборони ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам здійснювати будь-які дії, направлені на відчуження цієї квартири та з приводу права власності на цю квартиру існує спір, а саме: рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська, яке на сьогоднішній день ще не набрало законної сили, якимвитребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру та поновлено право власності ОСОБА_4 , що в свою чергу свідчить, що дане забезпечення порушує права та інтереси інших осіб, які не є учасником правовідносин з яких виник даний спір.

До того ж, з приводу даної квартири існує два договори купівлі-продажу, згідно яких ОСОБА_6 відчужила дану квартиру різним особам, що суперечить нормам цивільного законодавства та з приводу таких дій до ЄРДР внесено відповідні відомості Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 1 Дніпропетровською області (а.с. 5-6, 31-32, 36).

Окрім цього, ухвалами суддів Самарського районного суду м. Дніпропетровська в межах цього кримінального провадження та провадження по цивільній справі № 206/1293/19 за позовом ОСОБА_4 до державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Тетяни Василівни, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_7 , Чумаківська сільська Рада Дніпровського району, Дніпропетровської області, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зєнікова Марина Сергіївна, про скасування рішення, визнання недійсним договору, витребування майна також накладено арешти на спірну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 114-117, 118-120).

Доктрина «естопель» (з англ. estoppel - відхилення, від estop - позбавляти права заперечення) бере походження з англосаксонської системи права і базується на принципах добросовісності і послідовності. За своєю природою це прояв загального принципу недопустимості зловживання правом. Сторона, яка вчиняє дії або робить заяви у спорі, що суперечать тій позиції, яку вона займала раніше, не повинна отримати перевагу від своєї непослідовної поведінки.

У справі № 910/19179/17 Касаційним господарським судом застосовано принцип «естопель», тобто принцип, який означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі. Принцип «естопель», зокрема, застосовано в практиці Європейського суду з прав людини («Хохліч проти України», заява №41707/98; «Рефаг парті зі (Партія добробуту) Туреччини та інші проти Туреччини, заяви №№41340/98, 41342/98, 41344/98). Аналогічна правова позиція викладена у справах №914/2622/16, №914/3593/15, №237/142/16-ц, №911/205/18.

Верховний Суд, а саме Касаційний цивільний та Касаційний господарський суди, в своїх постановах неодноразово посилався на принцип римського права venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці)". По суті згаданий принцип римського права venire contra factum proprium є вираженням equitable estoppel - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на principles of fraud. Вона спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Поведінка відповідача ОСОБА_3 , згідно якої остання визнає позов та при цьому заперечує щодо скасування заходів забезпечення позову суд розцінює як суперечливу та ставить третю особу ОСОБА_4 у невигідне становище.

До того ж, відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Частина 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обігу.

Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За ст. 63 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

З огляду на вищевикладене, суд вважає слушними доводи третьої особи ОСОБА_4 з приводу того, що квартира відносно якої застосовано заходи забезпечення позову є спільної сумісною власністю, оскільки була придбана у шлюбі та за згодою позивача (а.с. 5, 71, 72), а тому відповідач не зможе відчужити дану квартири без згоди позивача, що в свою чергу свідчить про те, що ризик невиконання рішення суду по дані справі був відсутній.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого засідання суд постановлює ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Згідно ч. 1 ст. 200 ЦПК України у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті.

Враховуючи вищевикладене, керуючись принципом пропорційності, суд приходить до висновку, що на даний момент підстави для забезпечення позову відсутні, дані заходи судом були вжиті передчасно, а тому підлягають скасуванню.

Враховуючи, що від учасників процесу не надходило жодних заяв та клопотань щодо необхідності вчинення процесуальних дій до закінчення підготовчого провадження, таких як витребування доказів, залучення третіх осіб, заміни відповідача, виклику свідків, продовження строку, поновлення строку і т.д., обґрунтованих підстав для відкладення підготовчого судового засідання судом не встановлено, а також враховуючи строки підготовчого провадження,суд вважає, що у підготовчому судовому засіданні вирішено питання про всі процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, тому за таких обставин підготовче судове засідання підлягає закриттю, а справа призначенню судом до розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 2, 11, 149, 158, 258-261, 353 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2019 року у вигляді заборони ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та будь-яким іншим особам здійснювати будь-які дії, направлені на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Закрити підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_4 про стягнення боргу. Призначити справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 12.02.2020 на 11.00 год.

У судове засідання викликати учасників справи.

Апеляційна скарга на ухвалу суду в частині скасування заходів забезпечення позову подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення (ухвали) або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ухвали).

Ухвала суду в частині скасування заходів забезпечення позову набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В іншій частині ухвала набирає законної сили негайно та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення у формі ухвали складено 24.01.2020.

Суддя К.С. Маштак