Єдиний унікальний номер 233/4515/19
Номер провадження 22-ц/804/173/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Соломахи Л.І.,

суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у м. Бахмут Донецької області у приміщенні суду в письмовому провадженні цивільну справу № 233/4515/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі з апеляційною скаргою відповідача - Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 вересня 2019 року у складі судді Мартиненко В.С., -

В С Т А Н О В И В:

15 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі АТ "Укрзалізниця") про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Зазначала, що з 18 липня 2016 року по 17 липня 2017 року працювала електромеханіком дільниці виробничого підрозділу "Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

З березня 2017 року роботодавець припинив їй виплату заробітної плати, хоча продовжував її нараховувати.

За період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року їй нарахована заробітна плата у сумі 30 445,45 грн., за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати їй належить 24 278,75 грн., що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи. Зазначена довідка печаткою відповідача не засвідчена у зв`язку з вилученням печаток зі структурних підрозділів, що продовжували діяльність на території тимчасово непідконтрольній органам державної влади України.

Посилаючись на те, що відповідач до теперішнього часу заборгованість по заробітній платі їй не виплатив, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 24 278,75 грн. (а.с. 1 - 3).

Постановою Кабінету Міністрів України № 938 від 31 жовтня 2018 року змінено тип публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство "Українська залізниця" (скорочене найменування АТ "Укрзалізниця").

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у загальному розмірі 27 856,77 грн. з наступним утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з АТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в розмірі 2588,68 грн. відмовлено.

Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" в дохід держави судовий збір у розмірі 703,07 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за один місяць - за квітень 2017 року в розмірі 3 351,61 грн. з наступним утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів (а.с. 62 - 65).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_1 працювала на посаді електромеханіка дільниці (2 групи), зокрема з 18 липня 2016 року у реорганізованому на підставі наказу ПАТ "Укрзалізниця" № 303 від 15 квітня 2016 року виробничому підрозділі "Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

17 липня 2017 року на підставі наказу від 10 липня 2017 року № 3381/ДН-ОС позивач була звільнена у зв`язку зі скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах, за що їй мала бути нарахована та виплачена заробітна плата. Проте свого обов`язку з оплати праці позивача відповідач не виконав. Згідно наданої позивачем довідки йому на час звільнення належала заробітна плата за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 30 445,45 грн. Розмір заявленої позивачем до стягнення суми невиплаченої йому заробітної плати відповідачем не спростований. Доказів про те, що в період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року позивач не виконував свої трудові функції, відповідачем не надано. Враховуючи, що згідно відомості на виплату грошей № 33 за березень 2017 року позивачу за першу половину березня виплачена заробітна плата в сумі 2 058,48 грн. (нараховано 2 588,68 грн., після утримання податків 2 058,48 грн.), стягненню підлягає заборгованість по заробітній платі в сумі 27 856,77 грн. (30 445,45 - 2 588,68). Відсутність у відповідача первинної документації не позбавляє його обов`язку здійснити нарахування та виплату позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок вести облік відпрацьованого часу та розміру заробітної плати покладено лише на роботодавця. Обставини, які зумовлюють відсутність первинної документації, не звільняють роботодавця від обов`язку сплачувати заробітну плату працівнику, право на яку гарантовано Конституцією України. Форс-мажорні обставини свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, але не звільняють роботодавця від виплати заборгованості по заробітній платі (а.с. 62 - 65).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач АТ "Укрзалізниця" в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 вересня 2019 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 27 856,77 грн. та негайного виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог; в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що структурний підрозділ "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" AT "Укрзалізниця", в якому працював позивач, територіально знаходиться на непідконтрольній українській владі території у м. Донецьк.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України" було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року, відповідно до пункту 1 якого визначено, що тимчасово, до реалізації пунктів 1, 2 Мінського Комплексу заходів від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

У зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень", а також виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, і як наслідок відсутністю зв`язку із виробничими підрозділами структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень", не передачею з непідконтрольної території первинних документів, зокрема, табелів обліку робочого часу, на підставі яких нараховується заробітна плата, нарахування заробітної плати працівникам з 16 березня 2017 року припинено.

Заборгованість із заробітної перед позивачем за період березень 2017 року - липень 2017 року у відповідача відсутня, оскільки нарахування заробітної плати не здійснювалося через відсутність первинних документів, в тому числі табелів обліку робочого часу, розрахунково-платіжних відомостей, які є підставою для нарахування працівникам заробітної плати. Позивачем не було надано до позовної заяви табелів обліку робочого часу.

Суд першої інстанції не застосував Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, в якому описуються всі події, які унеможливили здійснення нарахування та виплати заробітної плати.

Відповідачне мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків у спірний період та виконати свої зобов`язання за трудовим договором (а.с. 68 - 71).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 листопада 2019 року за апеляційною скаргою відповідача АТ "Укрзалізниця" відкрито апеляційне провадження (а.с. 86 - 89).

Позивач ОСОБА_1 про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження була повідомлена відповідно до Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" шляхом розміщення 29 листопада 2019 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 95).

Копія апеляційної скарги відповідача була направлена позивачу на зазначену нею в позовній заяві електронну адресу (а.с. 91, а.с. 94).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача позивачем ОСОБА_1 на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 13 грудня 2019 року справу відповідно до частини першої статті 369, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України призначено до розгляду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи), оскільки ціна позову у цій справі складає 30 445,45 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, сторони клопотання про розгляд справи у суді апеляційної інстанції з їх повідомленням не заявили та справа не відноситься до справ, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 98 - 100).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача АТ "Укрзалізниця" задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах; працювала електромеханіком дільниці виробничого підрозділу "Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця".

Згідно наказу № 3381/ДН-ос від 10 липня 2017 року звільнена 17 липня 2017 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 10 - 16).

Отже, матеріалами справи доведено та відповідачем не оспорюється, що позивач перебувала з ним у трудових відносинах, працювала електромеханіком дільниці виробничого підрозділу "Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця".

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтею 115 КЗпП України.

За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.

Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно матеріалів справи, зокрема апеляційної скарги, відповідач не оспорює той факт, що при звільненні позивача розрахунок з нею не проведено. Відповідач посилається на те, що робоче місце позивача фактично знаходилось на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що через захоплення підприємства відповідач втратив контроль над виробничими потужностями, що захоплення підприємства сприяє загрозі життя при знаходженні на території виробничих підрозділів уповноважених осіб, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності, у зв`язку з чим відповідач не має об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків у спірний період та виконати свої зобов`язання за трудовим договором, а тому через відсутність зв`язку з виробничими підрозділами, а також не передачею з непідконтрольної території первинних документів, на підставі яких здійснюється нарахування заробітної плати та інші виплати, нарахування заробітної плати працівникам з 16 березня 2017 року припинено.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до статті 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідно до статті 12, частини першої статті 81ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої, другої статті 13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновок суду першої інстанції про доведеність заборгованості відповідача по заробітній платі позивачу за період з березня по липень 2017 року у розмірі 27 856,77 грн. підтверджується:

1) наданою позивачем до суду першої інстанції в оригіналі довідкою про доходи, яка підписана начальником виробничого підрозділу "Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку" ОСОБА_2 та бухгалтером цього виробничого підрозділу ОСОБА_3 (а.с. 4), тобто посадовими особами виробничого підрозділу, в якому працювала та з якого була звільнена позивач; згідно зазначеної довідки за березень 2017 року позивачу ОСОБА_1 нараховано 5 013,51 грн., за квітень 2017 року - 3 351,61 грн., за травень 2017 року - 5 696,13 грн., за червень 2017 року - 843,18 грн., за липень 2017 року - 15 541,02 грн., всього за період з березня 2017 року по липень 2017 року - 30 445,45 грн.; сума до виплати складає 24 278,75 грн., в тому числі за березень 2017 року - 3 986,65 грн., за квітень 2017 року - 2 665,15 грн., за травень 2017 року - 4529,46 грн., за червень 2017 року - 670,47 грн., за липень 2017 року - 12 427,02 грн. (а.с. 4);

2) наданою відповідачем відомістю на виплату грошей № 33 за березень 2017 року, яка складена структурним підрозділом "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", згідно якої позивачу ОСОБА_1 виплачена частина заробітної плати за березень 2017 року в сумі 2 058,48 грн. (нараховано 2 588,68 грн., утримано 530,20 грн., до виплати 2 058,48 грн. (а.с. 38, а.с. 39 - 40).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що надана позивачем довідка є неналежним доказом та не підтверджує нарахування заробітної плати та наявність заборгованості, є недоведеними.

По-перше, відповідачем в апеляційній скарзі не зазначено у зв`язку з чим цю довідку він вважає неналежним доказом.

Зі змісту наданої позивачем довідки встановлено, що вона видана позивачу у зв`язку з її перебуванням у трудових відносинах з відповідачем, а саме, за період її роботи з 18 липня 2016 року по 17 липня 2017 року електромеханіком дільниці виробничого підрозділу "Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця".

В довідці зазначено посади осіб, якими вона підписана, а саме начальником виробничого підрозділу "Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку" ОСОБА_2 , бухгалтером цього виробничого підрозділу ОСОБА_3 (а.с. 4), тобто посадовими особами виробничого підрозділу, в якому працювала та з якого була звільнена позивач.

Відповідачем не надано суду доказів про те, що особи, від імені яких підписана довідка - начальник ВП "Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку" ОСОБА_2 , бухгалтер ОСОБА_3 , на час звільнення позивача не займали на підприємстві відповідача зазначені в довідці посади, що вони таку довідку не підписували та позивачу не видавали.

По-друге, відповідач визнає, що з 16 березня 2017 року припинив нарахування заробітної плати позивачу, але доказів, які б спростовували той факт, що позивач в період з 16 березня 2017 року по день звільнення 17 липня 2017 року виконував свої трудові обов`язки, відповідачем суду не надано.

Відповідачем до суду першої інстанції надана довідка про доходи № 886/2 від 27 серпня 2019 року, видана структурним підрозділом "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", згідно якої позивачу за фактично відпрацьовані 71 годину за березень 2017 року нараховано 2 588,68 грн., за квітень - липень 2017 року заробітна плата не нарахована, кількість фактично відпрацьованих годин 0,00 (а.с. 38). Проте відповідач визнає, що в цій довідці ним надані відомості лише щодо заробітної плати станом на 15 березня 2017 року.

Згідно доданого відповідачем до відзиву на позовну заяву Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, який складений на замовлення ПАТ "Укрзалізниця", встановлено, що:

- наказом регіональної філії "Донецька залізниця" № 682-Н від 12 травня 2017 року "Про формування робочої комісії з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку працівників структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" створена робоча комісія з працівників регіональної філії "Донецька залізниця" до моменту закінчення скорочення штату працівників Луганської дирекції залізничних перевезень з метою опрацювання документів вказаної дирекції, повноти утримань та перерахування податків і зборів, формування документів обліку та розрахунку заробітної плати, відображення господарських операцій в фінансовій звітності та з інших питань фінансової діяльності;

- наказом регіональної філії "Донецька залізниця" № 899-Н від 26.06.2017 року "Про введення в дію Порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" уведено в дію Порядок остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень", яким враховується нестандартна ситуація та особливості роботи регіональної філії "Донецька залізниця", оскільки частина структурних підрозділів та працівників знаходяться на тимчасово неконтрольованій Україною території, а виплата здійснюється на контрольованій території України регіональною філією "Донецька залізниця" через каси структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" за місцем їх знаходження (м. Лиман) та регламентується здійснення проведення остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів відповідної дирекції робочими комісіями з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" (а.с. 43 - 59зв).

Позивач в позовній заяві стверджує, що після звільнення нею у жовтні 2017 року до регіональної філії "Донецька залізниця" здано пакет документів відповідно до вищезазначеного Порядку остаточного розрахунку працівників. Проте до теперішнього часу, вже протягом більше двох років, рішення щодо виплати сум, належних їй при звільненні, не прийнято та виплати не здійснені.

Відповідно до частини четвертої статті 97 КЗпП України, статті 22 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Посилання відповідача на те, що з березня 2017 року до структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" не надходять документи для нарахування заробітної плати, що на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, не спростовують висновків суду.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано суду доказів, що він виконував свої посадові обов`язки, не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці" саме відповідач, як роботодавець, зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи. Відповідачем не надано суду доказів про те, що позивач в спірний період не виконував свої трудові обов`язки та вимоги наказу роботодавця від 17 березня 2017 року № 236/ДН про встановлення простої, зокрема щодо явки на своє робоче місце. Неспроможність роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи не звільняє його від обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату.

Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" не надав суду першої інстанції документів за підписом відповідальної посадової особи про належну позивачу заробітну плату за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, про виплати, які належать позивачу при звільненні та про їх виплату, в апеляційній скарзі визнає, що з 16 березня 2017 року нарахування позивачу заробітної плати припинено через відсутність первинних документів, що розрахунок з позивачем при його звільненні не проведено, суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано виходив з доказів, наданих позивачем, та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача заборгованості з виплати заробітної плати (сум, які належали їй від підприємства на день звільнення) з урахуванням наданих відповідачем доказів про виплату позивачу заробітної плати за першу половину березня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року підтверджується настання для відповідача з 20 березня 2019 року обставин непереборної сили, не спростовують висновків суду.

Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міста Донецьк Донецької області, міста Луганськ Луганської області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

У зв`язку із тим, що виробничі потужності, які було закріплено за структурними підрозділами "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", що знаходяться на територіях міста Донецька і Донецької області, міста Луганська та Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, і вийшли із-під контролю роботодавця у зв`язку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін їх повернення є невідомим, термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов`язки на цих виробничих потужностях у зв`язку із скороченням штату, згідно з пунктом1 статті 40 КЗпП України, є вимушеним, необхідним, об`єктивним та упереджуючим заходом.

Втрата контролю і доступу ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно статей 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ "Укрзалізниця" у невиконанні своїх обов`язків (а.с. 43 - 59).

Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що сертифікат Торгово-промислової палати України є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (стаття 10).

Тобто, форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Проте заробітна плата не є відповідальністю за порушення строків виплати належних працівнику при звільненні сум.

Закон України від 02 вересня 2014 року №1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа "Суханов та Ільченко проти України", справа "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини") "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи "право вимоги", відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання"/"правомірне очікування" (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

В рішенні у справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи, що відповідач не спростував надану позивачем довідку про доходи, видану виробничим підрозділом "Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" АТ "Укрзалізниця", визнає, що у строки, встановлені частиною першою статті 116 КЗпП України, розрахунок з позивачем не провів, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом першої інстанції, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права. Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 152,60 грн. (а.с. 73, а.с. 78).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, підстави для відшкодування відповідачу витрат по сплаті судового збору у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції (за подання апеляційної скарги) відсутні, такі судові витрати покладаються на відповідача.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 січня 2020 року.

Суддя - доповідач: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Ю.М. Мальований