ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/182/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №693/785/19 Категорія: 304090000 Пічкур С. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року : м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 05 листопада 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (далі АТ "КБ "ПриватБанк", банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням останньою умов кредитного договору № б/н від 16.07.2012.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 16.07.2012 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 7500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України.

Зміну кредитного ліміту за рішенням банку, а також пряму та безумовну згоду позичальника прийняти будь-який розмір кредитного ліміту позивач обґрунтовував умовами договору, що викладені у п.2.1.1.2.3 та п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Банк нараховував відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що діяли на дату нарахування та викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 договору позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, кредитні кошти не повернула, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Станом на 31.05.2019 року ОСОБА_1 мала заборгованість в розмірі 358 218,91 грн., яка складається з: 7094,40 грн. заборгованість за кредитом; 348 224,51 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2900,00 грн. заборгованість за пенею та комісією.

Разом з тим, позивач зазначив, що кредитор на свій розсуд може вимагати від боржника виконання будь-якої частини зобов`язання.

Тому позовні вимоги банку стосуються лише стягнення заборгованості в розмірі 123 532,66 грн., яка складається з: 7094,40 грн. заборгованість за кредитом; 116 438,26 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2900,00 грн. заборгованість за пенею та комісією.

Посилаючись на викладене, банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 16.07.2012 в розмірі 123 532 грн. 66 коп., а також судові витрати в розмірі 1 921 грн. 00 коп.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 05 листопада 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідачки на користь банку заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7 094 грн. 40 коп. та судові витрати в розмірі 110 грн. 27 коп. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Ухвалюючи рішення, суд керувався правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа №342/180/17) та виходив з того, що позивач не надав підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику умови та правила банківських послуг. А відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для того, щоб вважати Умови та Правила надання банківських послуг частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Суд погодився з позивачем, що між сторонами укладено договір про отримання лише суми кредиту, адже інші умови договору в двосторонньому порядку не підписані.

Рішення оскаржено банком в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з рішенням суду в частині відмовлених вимог щодо стягнення решти сум. Апелянт зазначає, що в даному випадку неможливо застосувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа №342/180/17), оскільки відповідач не заперечував проти вимог банку та не надав відповідні докази проти вимог позивача. Конклюдентними діями позичальник підтвердив свою згоду з запропонованими банком умовами, що свідчить про укладення договору приєднання.

Апелянт посилається висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 28.03.2019 (справа №428/2873/17) та від 08.07.2019 (справа №923/760/18), які зводяться до того, що непідписання позичальником умов та правил надання банківських послуг та неознайомлення з їх змістом не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин.

Також банк звертає увагу на законодавчу заборону видавати безпроцентні кредити банківськими установами. Встановивши, що банк надав клієнту кредит, суд безпідставно відмовив у стягненні відсотків за користування цим кредитом.

Таким чином, основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідачка проти позову не висловлювала заперечень, що унеможливлює застосування висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа №342/180/17). Крім того, видача безпроцентних кредитів заборонена.

На підставі викладеного, апелянт просить оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог банку. Судові витрати просить стягнути з відповідачки.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Зі змісту апеляційної скарги та її прохальної частини вбачається, що рішення в частині стягнення тіла кредиту не оскаржується, тому не переглядається апеляційним судом відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 16.07.2012 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У заяві зазначено, що вона разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають договір про надання банківських послуг (а.с. 6).

При цьому в анкеті-заяві відсутні будь-які відмітки клієнта про бажання отримати конкретний тип банківської картки, відсутня відмітка про бажаний кредитний ліміт, про розмір відсотків, під який такий кредит надавався.

На підтвердження наявності заборгованості за відсотками за користування кредитом, а також за пенею та комісією банк посилається на Умови та Правила надання банківських та на Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна».

Відповідно до п.2.1.1.5.5 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно з п. 2.1.1.5.6 Умов у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку позичальник зобов`язується виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.

Пунктом 2.1.1.7.6 Умов передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та просочених процентів та комісій. Штраф враховується на окремому рахунку та підлягає сплаті в першу чергу (а.с. 27). На підставі п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг Банк має право на зміну Тарифів, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, попередивши клієнта за 7 днів до внесення змін та за відсутності повідомлення від клієнта про незгоду з такими змінами. Цим же пунктом передбачено право банку в односторонньому порядку та без попередження клієнта змінювати кредитний ліміт.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 16.07.2012 станом на 31.05.2019 сума заборгованості за кредитом становила 358 218,91 грн., яка складається з: 7094,40 грн. заборгованість за кредитом; 348 224,51 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2900,00 грн. заборгованість за пенею та комісією (а.с. 4-5).

Банк, зазначаючи, що кредитор на свій розсуд може вимагати від боржника виконання будь-якої частини зобов`язання, просить стягнути заборгованість в розмірі 123 532,66 грн., яка складається з: 7094,40 грн. заборгованість за кредитом; 116 438,26 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2900,00 грн. заборгованість за пенею та комісією.

Наявність підстав для стягнення складових повної вартості кредиту, зокрема заборгованості за відсотками, а також пеню і комісію, позивач обґрунтовує умовами публічногодоговору, до яких приєдналась відповідачка, зокрема, тими, що викладені в «Умовах та правилах надання банківських послу» та «Тарифах Банку».

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов узгоджені з відповідачкою при підписанні анкети-заяви, а також те, що вказані документи на момент отримання останньою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо відсотків за користування кредитом та відповідальності за порушення умов кредитування саме в тих розмірах і порядках нарахування, що зазначені в доданих банком документах.

Крім того, в позовній заяві посилання на окремі пункти Умов та правил надання банківських послуг не збігаються з тими, які містяться у доданому банком Витязі з Умов та правил. Це додатково підтверджує, що під час підписання анкети-заяви позичальник міг бути ознайомлений з Умовами та Правилами в будь-якій редакції, а не конкретно в тій, на яку наразі посилається позивач. Тому, не можливо однозначно стверджувати, що саме ці умови діяли на момент підписання анкети-заяви 16.07.2012 та саме з такими умовами договору ознайомлювалась відповідачка.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Крім того, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не підписувала надані позивачем суду Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/70/, то такі докази є неналежними, не підтверджують розмір заявлених банком сум, а тому не беруться до уваги судом.

Такі висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 та правильно застосовані судом першої інстанції, зокрема і в частині, що оскаржується апелянтом.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про міру відповідальності (зокрема, і щодо пені та комісії), надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил ч.1 ст. 634 ЦК України.

Переглядаючи справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, виходячи з наданих позивачем доказів, неможливо перевірити правильність нарахування банком заявлених у розрахунку сум заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

При цьому, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являв.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про те, що між сторонами був укладений договір приєднання на тих умовах, що заявляє позивач, зокрема, і щодо нарахування та розміру відсотків, пені і комісії, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права з посиланням на останні правові висновки Верховного Суду, тому правомірно задовольнив позов лише в частині стягнення тіла кредиту, відмовивши в задоволенні решти позовних вимог.

Відсутність заперечень з боку відповідачки на висновок суду не впливає.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

При цьому суд враховує, що, згідно із положенням ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

І суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог заявником.

В даному випадку позивач не довів наявність підстав для стягнення з відповідачки грошових коштів за користування коштами банку саме в тих розміру та порядку, що заявлені у позові. А виходячи із диспозитивності цивільно-процесуального судочинства суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та стягнути проценти за користування в іншому розмірі та на іншій правовій підставі.

Посилання апелянта на правові позиції Верхового Суду, викладені в постановах від 28.03.2019 (справа №428/2873/17) та від 08.07.2019 (справа №923/760/18), не є підставою для задоволення позову, оскільки виходячи із ч. 4 ст. 263 ЦПК України та мінливість судової практики із даного типу спірних правовідносин, суд застосовує останню правову позицію Верховного Суду та надає перевагу правовим позиціям його Великої Палати. Такий підхід дозволяє дійти усталеності, єдності та передбачуваності судової практики, що відноситься до реалізації принципу верховенства права у вирішенні судами спорів.

За таких обставин, апелянт не спростував висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині, не навів достатні підстави для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 05 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді