Ухвала

22 січня 2020 року

м. Київ

справа № 592/7653/18

провадження № 61-1246ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С. П. вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 вересня 2019 року та постановою Сумського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за погашення загального боргу подружжяу розмірі 651 155 грн.

Позов мотивовано тим, що перебуваючи з ОСОБА_2 у шлюбі, він в інтересах сім`ї уклав з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 договори позики грошових коштів. Гроші позичалися з метою придбання частини будинку та земельної ділянки, автомобіля, меблів, будівельних матеріалів для здійснення благоустрою та ремонту будинку. За договором позики від 14 вересня 2017 року позивач отримав від ОСОБА_4 465 000 грн, за договором позики від 21 вересня 2017 року позивач отримав від ОСОБА_3 . 162 060 грн, еквівалент 6 000 доларів США, за договором позики від 22 грудня 2014 року позивач отримав від ОСОБА_5 . 675 250 грн, еквівалент 25 000 доларів США. Загальна сума запозичених грошей склала 1 302 310 грн.

На отримані кошти, в інтересах сім`ї, позивач придбав будинок із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , у фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 придбав меблі: кухню, диван, крісло, шафу-купе, стіл письмовий, ліжко дитяче, матрац ортопедичний, стільці, тумбу, полицю. Крім того, для ремонту будинку у фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 позивач придбав будівельні матеріали: стропила, метало-черепицю, піну, цвяхи, саморізи, шпаклівку, ґрунтовку, дюбелі, брус, профіль, пісок, цемент, фарбу, клей, двері, тощо. Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 було виконано ремонті роботи згідно договору від 15 вересня 2017 року та проведено благоустрій прибудинкової території будинку в якому проживав позивач разом з відповідачем та двома дітьми. 22 грудня 2014 року за отримані кошти позивач придбав у ТОВ «АВТОЦЕНТР-С» автомобіль Skoda Octavia A7. Вказував, що у зв`язку з тим, що грошові кошти за договорами позики не були повернуті, заборгованість у сумі 1 302 310 грн була стягнута з нього на користь позикодавців за рішеннями суду.

Посилаючись на те, що заборгованість за договорами позики, кошти від яких були використані на потреби сім`ї, виплачена позивачем одноособово, а автомобіль, меблі і будинок є спільною сумісною власністю подружжя, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь половину від загальної суми погашених позик, а саме 651 155 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що ОСОБА_2 була обізнана про договори позики та не заперечувала проти отримання у борг грошових коштів. У справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна - будинку та земельної ділянки, стягнення грошової компенсації Ѕ вартості автомобіля, останнім не заявлялися вимоги і не надавалися пояснення щодо боргів ОСОБА_2 перед ним. Сам по собі факт укладення в один день договору позики та договору купівлі-продажу майна чи зазначення в договорах позики мети отримання позики у повній мірі не свідчить про те, що позика була витрачена на придбання квартири, земельної ділянки, автомобіля чи облаштування будинку, тобто що кошти були витрачені в інтересах сім`ї.

Постановою Сумського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 вересня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з огляду на те, що ОСОБА_2 згоди на укладання договорів позики ОСОБА_1 не надавала, а також за відсутності доказів про отримання позивачем позики в інтересах сім`ї, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлений ОСОБА_1 позов задоволенню не підлягає. Матеріалами справи не доведено, що кошти у загальному розмірі 1 302 310 грн, одержані ОСОБА_1 за договорами позик, були використані ним в інтересах сім`ї. Особисті боргові зобов`язання позивача на вищевказану суму, як правильно встановив суд першої інстанції, не є спільним борговим зобов`язанням подружжя. Обов`язку щодо погашення особистого боргу ОСОБА_1 за договорами позик від 22 грудня 2014 року, 14 вересня 2017 року, 21 вересня 2017 року відповідач не несе. Оскільки позивач виконав не солідарний, а особистий обов`язок з повернення кредиторам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 запозичених сум, то право на зворотну вимогу (регрес) до відповідача у нього не виникло.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Станом на 01 січня 2020 року п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1 051 000 грн (2102 * 500 ).

Предметом спору в даній справі є стягнення коштів у розмірі 651 155 грн.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Верховний Суд урахував ціну позову, предмет позову, складність та прийшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 вересня 2019 року та постановою Сумського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик