Справа №345/3919/20
Провадження № 2/345/1287/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.12.2020 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Сухарник І.І.

з участю секретаря судового засідання Рибчук Ю.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Жовніра М.Й.

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі суду в м. Калуші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд -

встановив:

що позивач звернулася до суду зі даним позовом, мотивуючи його тим, що вона є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою на АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.03.2020, серія НОІ № 060173. Відповідач зареєстрований у спірному будинковолодінні, однак з вересня 2017 року там не проживає, що підтверджується довідкою № 366 від 12.10.2020 та актом від 12.10.2020. Оскільки, з 2017 року відповідач у спірному будинку не проживає, із позивачем спільним побутом не пов`язаний і особистих речей його у будинку позивача немає, тому позивач просила усунути їй перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном, шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить на праві власності позивачу.

Ухвалою суду від 04.11.2020 відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

У судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Жовнір М.Й. позовні вимоги підтримали із зазначених у позовній заяві мотивів. Зокрема зазначили, що відповідач з 2017 року у спірному будинку не проживає так як виїхав на заробітки. Приписався у спірний будинок, у 2014 році щоб жити з бабою та допомагати їй по господарству. Однак, коли у 2016 році баба захворіла, то відповідач відмовився доглядати за бобою, сказав, що не буде памперси їй міняти і добровільно покинув будинок, Після смерті бабці також відмовився проживати у спірному житлі. Окрім того, у відповідача є спадковий будинок після смерті батька, тому відповідач має де проживати, а той факт, що він відмовився від батьківської спадщини, не може бути підставою для проживаня відповідача у спірному будинку. Також, позивач зазначила, що спірний будинок є її батьків і належить лише їй на праві власності. Коли, відповідач відмовився у 2016 році доглядати бабу, то вона була змушена переїхати із Житомирської області до мами, щоб здійснювати за нею догляд. Тому, вона до смерті доглядала маму та здійснила її поховання. Від часу, коли відповідач відмовився доглядати бабу і покинув спірне житло, виїхавши на заробітки у 2016 році, останій у ньому не проживає. Також просила врахувати ту обставину, що відповідач у 2018 р. поламав замки, заліз до будинку і позабирав свої речі і на даний час його речей у будинку не має. Раніше, відповідач звертався із позовом до суду про визнаня заповіту недійсним, згідно якого позивач одноосібно успадкувала спірний будинок, однак у позові йому відмовлено і рішення суду набрало законної сили, що свідчить про правомірне володіння позивачем на праві приватної власності спадковим, спірним будинком. Окрім того, відповідач має де проживати, а саме у спадковому будинку батька, і те, що він не формив спадщину, це його проблеми і його заперечення, що він не має де проживати, тому знімає квартиру у місті Калуші є суцільним обманом. Наголосила на тому, що спірне будинковолодіння є її особистою приватною власністю і єдиним житлом, яким вона володіє, яке складається всього лиш із 2 невеликих житлових кімнат, що унеможливлює проживання двох сімей разом, тому має намір приїхати із Житомирської області у ньому проживати, і з цих причин звернулася із даним позовом до суду. З наведених підстав просили позов задоволити у повному обсязі.

Відповідач заперечив позовні вимоги у повному обсязі, вказавши на те, що не має де проживати, тому змушений більше, як два роки винаймати квартиру у місті Калуші і на даний момент ніяких прав на будь-яке житло у нього немає. Зазначив, що має у власності два транспортні засоби, однак житла не має, а від батьківської хати відмовився у 2014 році. Зараз він у батьківській хаті помагає сестрі з ремонтами, так як вона там проживає. Вказав також що з позовом про усунення перешкод до позивача не звертався. Так як він не має де проживати, просив у позові відмовити.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, проаналізувавши інші докази по справі вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав:

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.03.2020 позивач є одноосібним власником житлового АДРЕСА_1 , що підтверджується також, відповідними витягами з реєстрів (а.с. 15, 16, 17).

Згідно акту від 12.10.2020 та довідки № 367 від 12.10.2020, відповідач не проживає у спірному будинку з 2017 року (а.с. 26).

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 55 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно дост.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 та ч. 1 ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За змістом ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати,укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник майна має право вимагати від осіб , які не є членами його сім`ї , а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника , у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, яким власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі ст. 64 цього ж кодексу , слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї , у тому числі у випадку втрати права власності власником , припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6- 709цс16).

Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Судом встановлено, що предметом спору є житловий будинок по АДРЕСА_1 , який належить позивачу згідно свідоцтва про право на спадщину.

Позивач просить захистити його права як власника відповідно до приписів ст. 391 ЦК України і зазначає, що реєстрація відповідача у вищеквазаному будинку створює для неї перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні своєю власністю, відповідач ні членом сім`ї відповідно до ст. 156 ЖК України, ні наймачем, ні якоюсь іншою особою, що має право на користування будинком, не є.

За таких обставин, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту відповідає об`єму його прав відповідно до ст. 321 ЦК України, а відповідач жодних правомочностей щодо будинку (житла) не має.

Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що позивач є односібним власником спірного житла.

Твердження відповідача про те, що він не маючи де жити, змушений орендувати житло у місті Калуші, не заслуговують на увагу, так як останній після смерті батька у 2008 році фактично прийняв у спадок Ѕ частину житлового будинку, по заповіту (а.с. 25), так як там проживав на час смерті батька і був там зареєстрований. Проте право на спадщину не оформив.

При цьому суд враховує, те що відповідач добровільно залишив спірне житло, ща сам зазначив в судовому засіданні.

Також, судом встановлено, що відповідач без відома позивача 16.04.2018 зламав замок та проник у спірний будинок, забрав всі свої речі, даний факт він також підтвердив в судовому засіданні та надав копією скарги на дії працівників поліції (а.с. 82).

Дані обставини підтверджені також показаннями свідків ОСОБА_4 , яка працює секретарем сільської ради, яка межує із спірним житлом та ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є сусідами сторін.

Зазначені свідки підтвердити обставини, якими позивач обгрунтувала позовні вимоги та засвідчили, що відповідач у 2014 році зареєструвався у спірному будинку, щоб проживати із бабою. У 2016 році, коли баба захворіла, відповідач відмовився доглядати за бабою, сказавши, що памперси їй міняти не буде, і за сторожа у будинку теж не буде та покинув спірний будинок і виїхав на заробітки. Внаслідок таких дій відповідача, позивач змушена була приїхати із Житомирської області, де на той момент проживала, у будинок матері, щоб за нею доглядати, так як відповідач відмовився і самовільно покинув будинок. Згодом, після смерті мами позивача у 2018 році, остання здійснила її поховання та успадкувала спірний будинок. Після чого, позивач у присутності свідків пропонувала відповідачу залишитися проживати у спірному будинку, однак останій вимагав від позивача відмовитися від спадщиним та переписати будинковолодіння на нього. Отримавши від позивача відмову, відповідач вдруге покинув самовільно спірний будинок. Окрім того, у 2018 році відповідач поламав вхідний замок, проник у будинок позивача і забрав усі свої речі.

Дані показання свідків є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, тому у суду не має сумнівів і підстав їх не брати до уваги, а відповідачем вони не спростовані.

Та обставина, що позивач не оформив після смерті батька фактично належне йому спадкове майно за заповітом, а саме Ѕ частину житлового будинку, яке він прийняв, оскільки там проживав, фактично свідчить про те, що відповідач свідомо відмовився від належного йому житла та намагається вирішити свої житлові питання за рахунок чужого йому житла позивача.

Також, суд враховує те, що відповідач володіє на праві власності двома транспортними засобами, що свідчить про його матеріальну строможність забезпечити себе житлом.

Окрім того, слід зазначити, що протягом останніх трьох років, відповідач не звертався із позовом до суду про усунення йому перешкод у спірному будинку.

Однак, раніше ОСОБА_3 звертався із позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним і рішенням суду від 29.05.2019 відповідачу було відмовлено у позові, і дане рішення суду набрало законної сили, згідно ухвали суду апеляційної інстанції від 20.01.2020 (а.с. 41-44, 46-51), що також свідчить про законність володіння позивачем на праві приватної власності спірним будинком.

Підсумовоючи наведене, суд бере до уваги тривалу відсутність відповідача у спірному будинку, внаслідок чого останній втратив зв"язки із житлом, тривалий час не брав участі в утриманні будинковолодіння, двічі самовільно покинув будинок позивача, хоча йому перешкод у користуванні цим житлом ніхто не чинив, що сам відповідач і ствердив у судовому засіданні, також те, що позбавлення його права користування спірним житлом є пропорційним втручанням у житлові права відповідача по відношеню до захисту права власності позивача, так як відповідач має де проживати, що й сам цього не заперечив, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити.

Таким чином, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

позов задоволити.

Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном, шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить на праві власності позивачу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення буде складено 11.12.2020 р.

Головуючий: