Справа № 158/1301/20 Головуючий у 1 інстанції: Поліщук С. В.
Провадження № 22-ц/802/1173/20 Категорія: 70 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 26.07.2019 року у справі №158/1500/19 з ОСОБА_2 на його користь стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1300 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня подачі позову до суду 30.05.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач зазначає, що на даний час відповідач має сплачувати більший розмір аліментів, оскільки її майновий стан покращився, а їх неповнолітній син потребує значно більших матеріальних коштів у зв`язку з його навчанням у Рівненському кооперативному економіко-правовому коледжі та проживанням у гуртожитку, за що він зобов`язаний вносити кошти, які складають 14150,00 грн на рік, у зв`язку з чим збільшуються кошти по оплаті за навчання.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просив суд змінити (збільшити) розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на його користь на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 8000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, просив також стягнути з ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_1 в розмірі 7075,00 грн та стягнути аліменти на утримання сина за період з 30.05.2019 р. по 31.05.2020 р. в розмірі 87100,00 грн, як недоплачені за попередній період. Витрати по сплаті судового збору просить покласти на відповідача.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці поданих доказів, а висновки суду вважає такими, що не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, який ОСОБА_2 подала через свого представника ОСОБА_3 , відповідач зазначає, що вважає скаргу необгрунтованою, надуманою, а викладені в ній обставини такими, що повністю спростовуються фактичними обставинами та доказами, які містяться в матеріалах справи. Вказує, що дитина фактично продовжує проживати в будинку разом з нею та перебуває на її утриманні, однак вона жодним чином не ухиляється від сплати визначених судом аліментів та ще надає додатково дитині необхідні кошти, а син працює без оформлення і оплачує своє навчання самостійно. Стверджує, що за рішенням про поділ майна у 2020 році з неї стягнуто на користь позивача понад 120 тисяч гривень грошової компенсації, а тому її матеріальний стан погіршився. Крім того, зауважує, що зазначена в декларації сума доходу за 2019 рік означає не чистий дохід, а фактично річний оборот без відрахування витрат, так як вона є ФОП на спрощеній системі оподаткування. Зазначає, що позивачем не доведено погіршення свого становища та покращення її, а отже суд, оцінивши всі докази, правильно відмовив у задоволенні позову і тому просить у задоволенні скарги відмовити, а рішення залишити без змін.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення учасників справи як малозначна, відповідно до норм частини 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

Рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів, що могло бути підставою для зміни визначеного розміру аліментів. Відмовляючи в частині стягнення додаткових витрат на утримання дитини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що навчання у навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини.

З наведеним висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 08.09.1999 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який 13.06.2016 р. рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області було розірвано.

В шлюбі народився син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 26.07.2019 року з ОСОБА_2 на користь позивача по даній справі ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини, сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1300 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня подачі позову до суду 30.05.2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.6-7).

Згідно з договором № 86/9 про підготовку молодшого спеціаліста (кваліфікований робітник), укладеним між Рівненським кооперативним економіко правовим коледжем та замовником позивачем ОСОБА_1 , неповнолітній ОСОБА_1 навчається на денній формі навчання за спеціальністю 081 «Право». Строк надання освітньої послуги - 01.09.2019 - 30.06.2023 р. Загальна вартість освітньої послуги становить: за 1-й рік навчання 11650,00 грн, 2-й рік навчання 11880,00 грн, 3-й рік навчання 12010,00 грн, 4-й рік навчання 12160,00 грн. (а.с. 24-25).

Згідно з угодою між дирекцією Рівненського кооперативного економіко правового коледжу і мешканцем гуртожитку на період навчання неповнолітній ОСОБА_1 проживає за місцем навчання в м. Рівне в гуртожитку.

З наявних у матеріалах справи квитанцій про оплату за навчання та проживання в гуртожитку вбачається, що дані платежі були здійснені самим неповнолітнім ОСОБА_4 , сином сторін у даній справі (а.с.26).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки, як передбачає стаття 180 СК України, зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина 2 статті 182 СК України).

Відповідач, як мати неповнолітньої дитини, зобов`язана її утримувати до досягнення нею повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх стану здоров`я.

Таким чином, судом встановлено, що неповнолітній син сторін у справі має проживати і перебувати на утриманні свого батька після визначення його місця проживання судом.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на покращення матеріального стану відповідачки із долученням до матеріалів справи копій судових рішень про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за порушенням суб`єктом декларування вимог Закону України «Про запобігання корупції», які, на його думку, доводять необхідність збільшення призначеного судом розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Долучені судові рішення, на переконання апелянта, свідчать про зміну матеріального стану платника аліментів в бік поліпшення, а розмір аліментів в сумі 1300 грн, який сплачує відповідач на утримання свого сина, не є необхідним і достатнім для забезпечення розвитку дитини.

За приписами ст.ст.12,81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у сторін після ухвалення попереднього рішення суду про стягнення аліментів від 26 липня 2019 року, яке набуло законної сили 15.10.2019 року, не відбулися зміни, що обумовлюють можливість збільшення визначеного розміру аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина.

Відповідач ОСОБА_2 вказує, що їхній син тривалий період і на даний час утримується нею, вона окремо від сплати аліментів надає дитині додаткові кошти на різні потреби, здійснює за ним догляд в період, коли він приїжджає до неї з навчання. Крім того, відповідачка вчасно сплачує аліменти, які на її думку, позивач використовує у власних цілях.

Разом з тим, ОСОБА_2 зазначає, що позивач достеменно знає, що її матеріальне становище значно погіршилось, отже свідомо вводить суд в оману, зазначаючи про поліпшення фінансового стану відповідачки, оскільки після розірвання шлюбу між сторонами в судовому порядку було поділено в рівних частинах спільне майно подружжя, а саме: житловий будинок, малу архітектурну форму (торговельний павільйон, магазин) із виплатою нею ОСОБА_1 120 040,50 грн грошової компенсації за частку в спільному майні.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані ОСОБА_1 докази не можуть слугувати підтвердженням покращення матеріального становища відповідачки, а вимоги та доводи позивача ґрунтуються на власному трактуванні норм закону та є безпідставними.

Разом з тим, щодо доводів апеляційної скарги, про те, що судом першої інстанції не було враховано, що син навчається у вищому навчальному закладі, що в силу норм ст. 185 СК України зобов`язує його, як батька утримувати та сплачувати додаткові витрати, то такі не заслуговують на увагу і судом першої інстанції було надано їм належну оцінку та спростування.

Згідно з положеннями частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Проте, всупереч зазначеним вимогам закону, позивач не довів суду, що понесені ним витрати на утримання сина були зумовлені особливими обставинами, зокрема, необхідністю розвитку певних здібностей дитини.

Зокрема, позивач не надав суду будь-яких доказів того, що навчання дитини у Рівненському кооперативному економіко правовому коледжі зумовлені необхідністю розвитку якихось особливих здібностей дитини.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що навчання у економічно-правовому коледжі для здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач ОСОБА_1 також просив стягнути з відповідачки ОСОБА_2 87100 грн аліментів за період з 30.05.2019 року по 31.05.2020 року, виходячи з того, що оскільки він вважав доведеними у даній справі обставини щодо збільшення розміру присуджених йому аліментів з 1300 грн до 8000 грн, то просив їх збільшення присудити за минулий час, тобто з моменту подачі ним позову у попередній справі про стягнення аліментів, тобто із 30 травня 2019 року, до дня подачі позову у даній справі - до 31 травня 2020 року, за вирахуванням суми сплачених за цей час аліментів, покликаючись на норми ч.ч.1, 2 ст.191 СК України. Позивач навів такий розрахунок: 87100 грн = 8000 грн х 13 місяців - 13 місяців х 1300 грн.

Судом першої інстанції також правильно відмовлено у задоволенні вказаних вимог, виходячи із ст.191, 192 Сімейного кодексу України, якими не передбачено зміну розміру присуджених аліментів встановлювати за минулий час, оскільки наведені позивачем норми ч.1 і ч. 2 ст.191 СК поширюються лише на випадки присудження аліментів вперше. Розмір аліментів за рішенням суду змінюється в загальному порядку - з дня набрання таким рішенням законної сили.

Отже, доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову в повному обсязі та зводяться до викладення обставин справи у спосіб, що є зручним для апелянта, із власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 вересня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді