621/2019/20
2/621/806/20

РІШЕННЯ
іменем України
19 листопада 2020 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області у складі:
судді - Бібіка О.В.
з участю секретаря - Горобець Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,
29.07.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 з наступними вимогами: зобов`язати відповідачку вибачитись та спростувати поширені нею недостовірні відомості в соціальній мережі Facebook.
На обгрунутвання позову зазначено наступне.
ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі Fасеbоок був розміщений пост в групі «Підслухано-Зміїв» щодо систематичної відсутності води в с. Бірки, на якій ОСОБА_3 публічно залишила наступний коментар: «На счет левой врезки знаю по своєму опыту пришли не нашли, а взятку 9 тысяч просят открытым текстом не дал получи по полной программе».
Неправомірними діями відповідача принижена його та працівників КП «Змїїв-сервіс» честь та гідність, ділова репутація, так як він є директором КП «Змїїв-сервіс», а також заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідач принизив його як керівника та працівників КП «Зміїв- сервіс» перед іншими людьми та поширив неправдиві відомості стосовно працівників, які з її слів скоїли злочин. Він сильно хвилювався та на запитання про те, чи скоював він чи його підлеглі злочин, повинен був постійно виправдовуватись перед громадянами та посадовими особами інших органів, що ніякого злочину ні він ні його підлеглі не скоювали.
КП «Зміїв-сервіс» з 2013 року надавало послуги з водопостачання за місцем мешкання відповідачки: АДРЕСА_1 , згідно укладеного договору № 5335 від 07 листопада 2013 року.
10 серпня 2015 року при здійсненні обстеження вказаного домоволодіння з метою проведення технічного та профілактичного огляду системи водопостачання споживача, перевірки інженерного обладнання, для попередження витоків води, нераціонального та безоблікового споживання води на підставі Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України та Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» будо складено акт про невідповідність встановлення лічильника холодної води технічним нормам та виявлене безоблікове споживання води. Згідно цього акта власнику домоволодіння було надано рекомендацію щодо усунення порушення та встановлення лічильника відповідно до технічних умов протягом 7 днів після складання акту. В протилежному випадку нарахування плати за послуги централізованого водопостачання будуть здійснюватись згідно встановлених норм.
Ні власник домоволодіння, ні інші мешканці домоволодіння не звернулись до КП «Зміїв-сервіс» для вирішення вищезазначеного питання, тому нарахування згідно норм було розпочато з 19 серпня 2015 року.
01 липня 2019 року ОСОБА_2 було направлено попередження про відключення від мережі централізованого водопостачання на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та запропоновано звернутись до абонентського відділу КП «Зміїв-сервіс» для сплати заборгованості або укладення договору реструктуризації.
Під час виїзду сталася сварка між представниками підприємства та ОСОБА_2 з приводу кількості зареєтрованих осіб за вказаню адресою. У зв`язку з виниклим спіром ОСОБА_2 було запропоновано з`явитися до абонентського відділу КП «Зміїв-сервіс» 28 листопада 2019 року для надання акту, проведення перерахунку, оплати частини заборгованості та укладання договору реструктуризації на залишкову суму.
29 листопада 2019 року працівниками КП «Зміїв-сервіс» було здійснено повторний виїзд для відключення домоволодіння ОСОБА_2 від мережі централізованого водопостачання, під час якого було вчинено опір зі сторони ОСОБА_2 стосовно здійснення працівниками КП «Зміїв-сервіс» власних повноважень з відключення домоволодіння від мережі централізованого водопостачання шляхом встановлення транспортного засобу на місці підключення домоволодіння до мережі централізованого водопостачання.
01 грудня 2019 року між КП «Зміїв-сервіс» та ОСОБА_2 укладено договір про надання розстрочки оплати за водопостачання та водовідведення на суму 7099,24 грн. згідно умов якого ОСОБА_2 зобов`язалася сплачувати заборгованість щомісячно по 443,70 грн. та щомісячно розраховуватися за поточне споживання.
Таким чином, працівники КП «Зміїв-сервіс» постійно докладали зусиль врегулювати спір добровільно, не передаючи справу до суду, без вагань було зроблено перерахунок за спожиті послуги та надано можливість розстрочення залишкової суми заборгованості, а ОСОБА_2 , не зважаючи на це, облила брудом його як керівника та працівників КП «Зміїв-сервіс».
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 12.08.2020 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження, у підготовче судове засідання.
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 21.10.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.
У судове засідання учасники справи не з`явилися.
Від представника позивача ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, на задоволенні позову наполягала.
Відповідач ОСОБА_2 надала заяву, в якій просила у задоволенні позову відмовити, розгляд справи проводити за її відсутності, без фіксування судового процесу технічними засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28 Конституції України).
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).
Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Положеннями норми ч. 1 ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов"язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності їх діянь загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових,службових, громадських чи інших обов`язків.
Згідно ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого немайнового права від протиправних посягань з боку інших осіб. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі.
Судом встановлено, що в соціальній мережі «Фейсбук» ІНФОРМАЦІЯ_2 була розміщена стаття ОСОБА_5 щодо систематичної відсутнсті водопостачання в с. Бірки Зміївського району Харківської області, в якій ОСОБА_2 залишила наступний коментар: "На счет левой врезки знаю по своему опыту пришли не нашли, а взятку 9 тысяч просят открытым текстом не дал получи по полной программе" (а.с. 6)
Відповідно до правової позиції, що міститься у п.п.15,18 постанови №1 від 27.02.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право.
Відповідно до правової позиції, що міститься у п.19 постанови №1 від 27.02.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції 475/97-ВР.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України (435-15) та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") 3759-12 у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
Відповідно до ч. 2 ст.30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів.
Модальні слова окремий розряд лексичних одиниць, який утворився в результаті постійного використання форм різних частин мови у вставній функції з метою вираження ставлення мовця до змісту висловлювання. Функціональна місткість модальних слів із значенням невпевненості визначається їх здатністю виражати як логіко-смислові, так і емоційно-експресивні відтінки. Використовуючи такі слова, мовець дає свою логічну оцінку достовірності висловлювання. Вона виступає як припущення про відповідність висловленого реальній дійсності або сумнів у цьому і характеризується не категоричністю, проблематичністю. Вибір мовцем тих чи інших модальних слів залежить від його здатності до вираження потрібного ступеня впевненості в конкретній ситуації.
За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.
За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка поширюється щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо поширення цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.
Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.
Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).
Позивач у справі є директором комунального підприємства, тобто є публічною особою, відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо таких осіб є значно ширшими, оскільки вони безпосередньо відіграють певну роль у діяльності комунального підприємства на районному рівні, а безпосередні дії позивача становлять суспільний інтерес.
У Резолюції №1165 Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У ст.ст.3,4,6 "Декларації Комітету міністрів Ради Європи"Просвободу вираження поглядів та інформації" (Ухвалено Комітетом міністрів Ради Європи на7 0-йсесії 29.04.1982р.)- зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
У рішенні ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею10 Конвенції.
У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» (Lyshkо v.Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
Щодо тексту публікації ОСОБА_2 , то аналіз мовно-стилістичних засобів, використаних при написанні статті приводить суд до наступного висновку.
У своєму висловнюванні ОСОБА_2 вживає слово "взятка" (мовою оригіналу), що в перекладі українською мовою "хабар". З загального характеру висловлювання пересічний громадянин може сприймати дане висловлювання як вчинення позивачем вимагання хабара.
Однак, Кримінальний кодекс України не містить такого поняття як "кримінальне діяння хабар". Згідно ст. 368 КК України, кримінальна відповідальність встановлена за прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою.
Суд приходить до висновку, що це висловлювання має характер оцінки, характеристики діяльності не самого позивача, а взагалі комунального підприємства, тобто це висловлювання відповідача носить суб"єктивний характер, зокрема є відображенням особистої думки автора публікації щодо діяльності комунального підприємства, а за такого є оціночними судженнями.
Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (справа «Газета «Україна центр» проти України» від 15 липня 2010 року (Gazeta Ukraine-tsentr v. Ukraine).
З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини суд доходить до висновку про те, що поширена ОСОБА_2 в соціальній мережі Fасеbоок інформація була власними судженнями відповідачки.
Правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі й у друкованому засобі, по радіо чи в телепередачі або іншим адекватним способом.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу, національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.
Таким чином, згідно із ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та її діяльність становить суспільний інтерес.
За таких обставин, враховуючи, що оціночні судження не можуть бути предметом судового розгляду щодо їх достовірності чи ні, то вимоги позивача шодо вибачення та спростування відомостей задоволенню не підлягають.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказував, що поширена відповідачем інформація принижує йогочесть, гідність та ділову репутацію, оскільки вона висвітлює її з негативної сторони.
Разом із тим, слід зазначити, що у частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Таким чином, позивач не позбавлений можливості реалізувати право на відповідь, викласти власний погляд на поширену інформацію та доведення перед аудиторією помилковості висловлених відповідачем суджень, надавши їм свою оцінку.
Враховуючи те, що поширена інформація не містить висловлень у брутальній, принизливій чи непристойній формі, суд вважає, що підстав для відшкодування моральної шкоди немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).
Керуючись ст. ст. 4, 5, 11-13, 81, 263, 265-268, 273 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди - відмовити у повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26.11.2020.

Суддя: