Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 643/1817/16-ц

провадження № 61-7776св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», за участю третьої особи - товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), про визнання кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 червня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ним був укладений кредитний договір № 0, згідно з умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 38 000,00 дол. США строком до 12 червня 2015 року зі сплатою 13 % річних.

Позивач зазначав, що договір був укладений під впливом умисних дій відповідача, який ввів його в оману під час його укладання, оскільки кредит був наданий на споживчі цілі, а банк не виконав вимог пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання повної та достовірної письмової інформації про умови кредитування і про реальну переплату за кредитом, і як наслідок своїми діями створив хибне уявлення у позичальника про реальну відсоткову ставку та кінцеву суму кредиту, яку необхідно буде сплатити, тобто абсолютне значення подорожчання кредиту.

Позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір № 0, укладений 12 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення вимог, встановлених статті 203 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 06 червня 2017 року у складі судді Горбунової Я. М. позов задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір від 12 червня 2008 року № 0, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1

Стягнуто з АКІБ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 11 916,00 грн судових витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що кредитний договір суперечить актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 203 ЦК України, а також відповідачем введено в оману позивача при укладанні договору щодо його умов, що також є підставою для визнання його недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які беруть участь у справі, а залучення сторони договору, який оспорюється, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» як третьої особи є порушенням норм процесуального права та прав усіх сторін, оскільки процесуальні права третьої особи та відповідача згідно з нормами ЦПК України суттєво відрізняються за своїм змістом та порядком реалізації прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року провадження за касаційною скаргою передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції.

У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, суд першої інстанції не мав права залучати ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» як відповідача, оскільки кредитний договір укладений між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», а вимог до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» позивачем не було заявлено; у справі відсутні документи на підтвердження того, що договір факторингу є чинним, оскільки фактором може бути банк або інша фінансова установа, а підтвердження цього товариство не надало.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 12 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 38 000,00 дол. США строком до 12 червня 2015 року зі сплатою 13 % річних.

Згідно з висновком судової економічної експертизи від 12 квітня 2017 року № 11389 у договорі від 12 червня 2008 року № 0 з урахуванням додатків до нього не відображена повна обов`язкова інформація щодо сукупної вартості кредиту, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

21 вересня 2015 року № 28 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу, за яким клієнт відступив, а фактор прийняв права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 12 червня 2008 року № 0, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою і другою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що залучення ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», до якого перейшли усі права та обов`язки за кредитним договором, як третьої особи є порушенням норм процесуального права та прав усіх сторін, оскільки процесуальні права третьої особи та відповідача згідно з нормами ЦПК України суттєво відрізняються за своїм змістом та порядком реалізації прав.

Однак із цим висновком неможливо погодитися з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Згідно з статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що договором факторингу від 21 вересня 2015 року № 28 клієнт (ПАТ «УкрСиббанк») передав, а фактор ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» прийняв права вимоги та в їх оплату зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором, тобто до фактора переходить лише право вимоги, а інших прав та обов`язків клієнт не передавав.

Пунктом 4.6 договору факторингу передбачено, що фактор не бере на себе будь-яких договірних зобов`язань клієнта за первинними договорами, окрім права вимоги за такими первинними договорами щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості з боржників.

За змістом правовідносин факторингу, фактор сплачує клієнту за передачу прав вимоги певну суму (фінансування під відступлення права вимоги), однак не стає стороною первинного договору, а тому не може бути й правонаступником у первинних правовідносинах.

Відповідно до теорії цивільного процесу відповідачем у справі є особа, яка відповідає перед позивачем за порушене право, яке випливає з правовідносин, делікту або іншій підставі (частина друга статті 11 ЦК України).

При цьому також має значення обґрунтування позову та зміст правової вимоги.

Відповідно до норм ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України) з підстав, визначених положеннями ЦК України, а отже відповідальність за ці правовідносини як в частині прав, так і обов`язків, несе сторона цього договору або його правонаступник за договором, а не правонаступник частини переданих за договором прав, зокрема за договором факторингу.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що договір факторингу не є договором заміни сторони у правовідносинах, а також того, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не стало стороною за кредитним договором від 12 червня 2008 року № 0, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», як правонаступник.

Також суд апеляційної інстанції не врахував, що підстави для визнання кредитного договору, як зазначив позивач, виникли на момент укладення цього договору між ним та АКІБ «УкрСиббанк» у червні 2008 року, а договір факторингу укладено 21 вересня 2015 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції, дійшовши такого висновку, не встановив фактичних обставин справи, помилково скасував рішення суду першої інстанції з процесуальних підстав за відсутності таких та не виконав вимог, передбачених статтями 303, 307 ЦПК України 2004 року.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлювались, судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року, 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 411 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали чи постанови, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: А. А. Калараш С. Ю. Мартєв Є. В. Петров С. П. Штелик