Справа № 720/2167/19
Провадження № 2/720/151/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Скриндіца С.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідачів ОСОБА_3 ., ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та Новоселицької міської ради об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод у користуванні майном шляхом часткового скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та рішення органу місцевого самоврядування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5 та Новоселицької міської ради об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод у користуванні майном, посилаючись на те, що він є сусідом ОСОБА_5 , який проживає по АДРЕСА_1 . Рішенням Маршинецької сільської ради № 4.24-32/14 від 26 грудня 2014 року було надано дозвіл ОСОБА_5 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,20 га, в той же час відповідач приватизував земельну ділянку розміром 0,2498 га з кадастровим номером :01:005:0262. Оскільки, захопленням частини дороги та землі сільської ради ОСОБА_5 перешкоджає йому у вільному користуванні дорогою, просив усунути перешкоди у користуванні майном у виді 0,0498 га з АДРЕСА_1 шляхом часткового скасування державної реєстрації на земельну ділянку розміром 0,2498 га, яка належить ОСОБА_5 та часткового скасування рішення Маршинецької сільської ради № 3-37/15 від 28 вересня 2015 року.

Відповідачі подали до суду відзиви, в яких зазначили на безпідставність позовних вимог та просили відмовити у позові, посилаючись на те, що рішенням Маршинецької сільської ради № 4.24-32/14 від 26 грудня 2014 року було надано дозвіл ОСОБА_5 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтованою площею 0,20 га. Саме внаслідок розроблення проекту землеустрою мало бути визначено точна площа земельної ділянки, яка повинна була бути передана у власність. Рішенням сільської ради № 3-37/15 від 28 вересня 2015 року було передано відповідачу у власність земельну ділянку площею 0,2498 га відповідно до проекту землеустрою. При цьому, сільська рада діяла в межах своїх повноважень. Виділена у власність відповідача земельна ділянка не відносилося до дороги та не перебувала у суспільному користуванні, права позивача ніяким чином не були порушені, оскільки він не є суміжним із відповідачем землекористувачем. Крім того, з часу прийняття оспорених рішень пройшов строк позовної давності, наслідки пропуску якого відповідачі просили застосувати.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та додатково уточнив, що приватизацією відповідачем спірної земельної ділянки його права фактично нічим не порушені та він вільно може користуватися як власним майном, так і дорогою, яка розділяє їх земельні ділянки. В той же час, оскільки на частині приватизованої відповідачем земельної ділянки раніше гралися діти та по неї мешканці села йшли до р. Прут, то він вважає, що вона має залишитись у власності територіальної громади.

Представники відповідачів підтримали подані до суду відзиви та просили відмовити у позові.

Свідок ОСОБА_6 показав суду, що він є сином відповідача. В 2015 році відповідач отримав у власність земельну ділянку, якою користувався до цього багато років. Відразу після приватизації відповідачем спірної земельної ділянки, позивач почав створювати штучні перешкоди для її належного використання, в тому числі засипав частину дороги біля свого господарства, тим самим перемістивши дорогу в бік відповідача. Земельні ділянки сторін не є суміжними та приватизацією спірної земельної ділянки якихось перешкод для користування власним майном або дорогою позивачу не було створено.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідка, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, дійшов висновку, що у позові слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Маршинецької сільської ради № 4.24-32/14 від 26 грудня 2014 року було надано дозвіл ОСОБА_5 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки із орієнтованою площею 0,20 га.

Рішенням сільської ради № 3-37/15 від 28 вересня 2015 року було передано ОСОБА_5 у власність земельну ділянку площею 0,2498 відповідно до проекту землеустрою.

З проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 вбачається, що будь-яких обмежень на використання земельної ділянки відсутні (висновок відділу Держземагества у Новоселицькому районі № 2747 від 16 липня 2015 року та висновок відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Новоселицької РДА № 247 від 09 липня 215 року).

08 червня 2015 року межові знаки земельної ділянки по акту були передані на зберігання ОСОБА_5 ..

З кадастрового плану земельної ділянки вбачається, що кадастровий номер ділянки :01:005:0262.

Відповідач зареєстрував за собою право власності на вказану земельну ділянку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 98575230 від 27 вересня 2017 року.

З довідки державної екологічної інспекції у Чернівецькій області № 02/01.15/1520 від 19 червня 2018 року слідує, що внаслідок перевірки заяви ОСОБА_1 про самовільне зайняття його сусідом ОСОБА_5 земельної ділянки не встановлено порушень законодавства про використання та охорону земель.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України, в редакції, яка діяла станом на час передання спірної земельної ділянки у власність відповідачу, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною першою статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За правилами ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а згідно ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У ч.1 ст.15 ЦК визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи по захист свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду по захист наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від цього вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а у ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу про захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 9 березня 2011 року, сказав, що §1 ст.6 конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutit v Croatia», №48778/99, п.25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п.35), рішенні від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (п.32) визначає, що конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Згідно з рішенням Конституційного Суду від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК 2004 року та інших законах у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо неопосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У даній справі, позивач повинен був довести, що рішенням відповідача було порушено його право або законний інтерес.

Позивач в обґрунтування свого позову посилається на те, що внаслідок передачі відповідачу ОСОБА_5 у приватну власність спірної земельної ділянки, на якій раніше гралися діти та по якій мешканці села йшли до р. Прут, йому створено перешкоду у вільному користуванні дорогою.

В той же час, в судовому засіданні позивач підтвердив, що приватизацією відповідачем спірної земельної ділянки його права фактично нічим не порушені та він вільно може користуватися як власним майном, так і дорогою, а звернення із позовом було викликано бажанням захисту суспільного інтересу, оскільки частина земельної ділянки раніше знаходилась у загальному користуванні мешканців села.

Однак, вказані обставини не породжує у позивача законного інтересу, який міг би бути предметом судового захисту, оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами того, що наданням у власність відповідачу вільної земельної ділянки були порушені його права або законний інтерес.

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позову, оскільки у позивача відсутнє цивільне право, яке порушено і потребує захисту, а також відсутній законний інтерес, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивач звернувся до суду за відсутності порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, яке підлягає судовому захисту.

На підставі ст.ст. 15, 16, 21 ЦК України, ст.ст. 12, 116, 118, 122, 125, 126 ЗК України, суд керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та Новоселицької міської ради об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод у користуванні майном у виді земельної ділянки площею 0,0498 га біля житлового будинку під АДРЕСА_1 та напроти АДРЕСА_1 шляхом часткового скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку розміром 0,2498 га, кадастровий номер :01:005:0262, та часткове скасування рішення Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області № 3-37/15 від 28 вересня 2015 року, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ляху Г.О.