Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 464/8752/13-ц

провадження № 61-9643св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 19 листопада 2018 року у складі судді Мички Б. Р. та постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 .

З 18 серпня 1998 року у квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_2 .

Проте, з 2001 року відповідач фактично у квартирі не проживає, а переїхала на інше постійне місце проживання у с. Полоничі Буського району Львівської області.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням згідно зі статтею 107 ЖК Української РСР (далі - ЖК УРСР).

До початку розгляду справи, ОСОБА_1 змінив підстави позову, та посилаючись на те, що ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає добровільно, оплату за житлово-комунальні послуги не проводить, її речей у квартирі немає, перешкоди у користуванні квартирою їй не чиняться, просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 21 жовтня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 02 лютого 2018 року заочне рішення Сихівського районного суду міста Львова від 21 жовтня 2013 року скасовано.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 19 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 станом на 21 жовтня 2013 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено відсутність поважних причин не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі до 2013 року понад строки, встановлені статтею 71 ЖК УРСР. Факт відсутності відповідача у квартирі нею не оспорюється. Доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання ОСОБА_2 у квартирі до 2013 року не надано.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року рішення Сихівського районного суду міста Львова від 19 листопада 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що ОСОБА_2 не надала доказів порушення її житлових прав. Крім того, представник відповідача обґрунтовує поважність причин відсутності її у спірній квартирі не у зв`язку з доглядом за хворою матір`ю, а припускає, що у майбутньому у неї може виникнути потреба проживання у спірній квартирі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій помилково застосовано до спірних правовідносин положення статей 71, 72 ЖК УРСР.

Крім того, причини відсутності її у квартирі є поважними.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є вірними та законними, підстави для їх скасування відсутні.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу та просили залишити в силі оскаржувані ОСОБА_2 судові рішення судів попередніх інстанцій.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

14 серпня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 грудня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 26 грудня 1989 року виконавчим комітетом Червоноармійської ради народних депутатів міста Львова видано ордер № 026627, згідно з яким ОСОБА_1 на склад сім`ї із чотирьох осіб, а саме: основний квартиронаймач ОСОБА_1 , члени сім`ї: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , надано квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сихівчани» (далі - ОСББ «Сихівчани») від 04 квітня 2013 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Установлено, що ОСОБА_2 у 2001 році переїхала проживати до своєї матері у село Полоничі Буського району Львівської області.

Згідно з довідками про стан здоров`я, починаючи з 2012 року ОСОБА_2 тяжко хворіє (а. с. 86-105, т. 1).

23 жовтня 2015 року ОСОБА_2 зареєструвала своє місце постійного проживання у селі Полоничі Буського району Львівської області, де мешкає до цього часу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Розглянувши спір та визнавши ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та встановивши при цьому, що відповідач до 2013 року не мешкала у спірній квартирі, оскільки переїхала проживати до с. Полоничі Буського району Львівської області, де у 2015 році зареєструвала своє постійне місце проживання та проживає до цього часу, суди попередніх інстанцій застосували до спірних правовідносин положення статті 71 ЖК УРСР.

Вирішуючи спір на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР, суд апеляційної інстанції не дослідив доказів на підтвердження обставин непроживання ОСОБА_2 більше шести місяців у спірній квартирі у зв`язку із втратою інтересу до житла, що є необхідною умовою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказувала, що вона переїхала проживати у с. Полоничі Буського району Львівської області у зв`язку з необхідністю догляду за своєю матір`ю, яка потребувала стороннього догляду.

У 2012 році вона захворіла сама.

Оскільки її хвороба була складною, тому вона потребувала стороннього догляду, у зв`язку з чим була позбавлена можливості проживати у спірній квартирі, оскільки в ній не проживали члени її сім`ї.

Крім того, зазначала, що виселилася вона із спірної квартири не добровільно, а на підставі судового рішення про визнання її втратившою право користування квартирою, реєстрація за іншою адресою необхідна їй у зв`язку з хворобою та лікуванням.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Результат аналізу статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями, за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

На підтвердження поважності причин непроживання у спірній квартирі ОСОБА_2 надала довідки лікарських установ про стан здоров`я, з яких вбачається, що з жовтня 2012 року її стан здоров`я погіршився, а у березні 2013 року її було прооперовано, після чого був складний період реабілітації.

Проте, ці докази не були предметом дослідження в суді першої інстанції, та їм не надано оцінки і апеляційним судом, хоча вони стосуються саме періоду, за який суди встановлювали відсутність поважних причин непроживання відповідача у спірній квартирі.

Не встановлення фактичних обставин справи, які можуть підтвердити або спростувати підстави, що дають право дійти висновку про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР, свідчать про неповноту розгляду справи судом першої інстанції, на що не звернув увагу суд апеляційної інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, зазначив, що оскільки позивачем доведено, а відповідачем не заперечується факт непроживання останньої у спірній квартирі протягом тривалого часу у зв`язку з переїздом до іншого місця проживання, її речі у квартирі відсутні, будь-яких намірів та інтересу до квартири за період відсутності вона не проявляла, тому відповідач підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням у зв`язку з відсутністю понад шість місяців без поважних причини.

При цьому, апеляційний суд, встановивши вибуття відповідачем на інше постійне місце проживання до с. Полоничі Буського району Львівської області, не з`ясував причини такого переїзду, хоча встановлення цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав».

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У рішенні від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме: від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення у справі «Баклі проти Сполученого Королівства», від 11 січня 1995 року).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

Отже, при розгляді справи суд апеляційної інстанції не перевірив

з достатньою повнотою доводів позовної заяви та апеляційної скарги,

в постанові не зазначив обставин, які спростовують у повному обсязі або доводять наявність поважності причин непроживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців, не врахував принцип пропорційності, зокрема дотримання справедливого балансу між вимогами, заявленими позивачем ОСОБА_1 , та правом на житло, яке має відповідач ОСОБА_2 .

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відтак, суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином всі докази

у справі у сукупності, тому оскаржувану постанову не можна вважати законною та обґрунтованою.

Крім того, перегляд справи по суті суд здійснює станом на час подання позивачем позову до суду.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом у вересні 2013 року, тому вирішення питання щодо визнання ОСОБА_2 втратившою право користування жилим приміщенням підлягає на час подання такого позову до суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню

з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

І. М. Фаловська