РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 року

м. Рівне

Справа № 571/748/19

Провадження № 22-ц/4815/998/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

третя особа, яка

не заявляє самостійних

вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Рокитнівської районної

державної адміністрації

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 24 червня 2020 року (ухвалене у складі судді Комзюк А.Ф.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Рокитнівської районної державної адміністрації про зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні домоволодінням, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення,-

в с т а н о в и в :

В травні 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні домоволодінням, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 .

Житловий будинок вона успадкувала після смерті батька - ОСОБА_5 .

З кінця 1978 року її батьки переїхали проживати в сусіднє село Нетреба, Рокитнівського району, Рівненської області, де побудували собі новий будинок.

З дозволу батька в будинку став проживати його брат ОСОБА_6 із сім`єю, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті родичів у будинку залишилася проживати братова невістка - ОСОБА_2 з дітьми.

У належному їй будинку на даний час зареєстровані та проживають ОСОБА_2 разом із своїми дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Позивач зазначає, що вона проживає в с. Чернещина, Диканського району, Полтавської області і має намір переїхати на постійне місце проживання до свого будинку в с. Борове, Рокитнівського району, Рівненської області. Тому на адресу відповідача було надіслано повідомлення про виселення із належного їй будинку, яке відповідач отримала 18.01.2019 року.

Враховуючи, що відповідачі створюють перешкоди у здійсненні прав власника, який не може вільно користуватися домоволодінням, відмовляються добровільно звільнити житло та знятися з реєстрації, посилаючись на норми ст. 168 ЖК Української РСР, статей 317, 319, 383, 386, 391 ЦК України, просить: зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди в користуванні спірним домоволодінням; визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням; зобов`язати Рокитнівський районний сектор Управління міграційної служби в Рівненській області зняти відповідачів з реєстрації місця проживання АДРЕСА_1 ; виселити відповідачів зі спірного житлового будинку.

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 24 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Рокитнівської районної державної адміністрації про зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні домоволодінням, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та зобов`язання Рокитнівського районного сектору Управління міграційної служби в Рівненській області зняти відповідачів з реєстрації відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження тих обставин, що відповідачі чинять позивачці перешкоди у користуванні спірним житловим будинком, використовують його для свого проживання та відмовляються добровільно виселитися.

Крім того, виконавчий комітет Борівської сільської Ради не залучений до участі у справі.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що 14 січня 2019 року відповідачам було надіслано повідомлення з проханням залишити домоволодіння, власником якого вона являється, що розташоване по АДРЕСА_1 .

Отримане повідомлення відповідачі проігнорували та продовжують проживати в неналежному їм домоволодінні, не маючи на те ніяких законних підстав.

У ході розгляду справи місцевим судом взагалі не досліджувалося питання чому відповідачі добровільно не бажають залишити чуже домоволодіння та чинять опір в користуванні житлом його власнику.

Зазначає, що вона неодноразово приїздила до належного їй будинку, але дістатися до будинку не могла, так як ОСОБА_2 фізично перешкоджала та погрожувала її життю та здоров`ю, в зв`язку із чим вона була вимушена викликати працівників поліції та представників сільської ради. Представники влади, не зважаючи на те, що вона являється власником житлового будинку не змогли їй допомогти потрапити до нього, роз`яснивши, що питання виселення ОСОБА_7 з будинку повинен вирішити суд.

Незважаючи на те, що ОСОБА_2 не є власником будинку в якому проживає, а також не являється членом сім`ї власника, вона продовжує проживати разом із дітьми в будинку, чим позбавляє її права володіння та користування належним їй житлом.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з"явилася. У поданій заяві, підтримуючи позовні вимоги та апеляційну скаргу, просить розглянути справу за її відсутності.

ОСОБА_2 в апеляційному суді визнала апеляційну скаргу ОСОБА_1 .. Не заперечила проти її доводів та не спростувала їх. Пояснила, що в її теперішнього чоловіка, батька неповнолітніх дітей - ОСОБА_8 є належне для проживання житло, яке знаходиться по сусідству по АДРЕСА_2 , проте вона не бажає до нього переселятися.

Представник органу опіки і піклування Рокитнівської РДА у судове засідання не з"явився. Він був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення ОСОБА_2 , апеляційний суд приходить до висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Право власності позивач набула в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.11.2018 року (а.с. 7, 8).

Відповідно до повідомлення №21 від 28.01.2019 року, Борівська сільська рада Рокитнівського району Рівненської області повідомила ОСОБА_1 , що в будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 , 1978 р.н. - інвалід Ш-групи, ОСОБА_3 , 1997 р.н. - інвалід Ш-групи, ОСОБА_4 , 2013 р.н. (а.с. 9).

Місце реєстрації відповідачів у належному позивачці будинку також підтверджується повідомленнями Борівської сільської ради Рокитнівського району, Рівненської області від 21 червня 2019 року.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно з вимогами пункту 2 частини 1 статті 3 ЦК України, однією із засад цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

У відповідності до частини 1 статті 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Оскільки, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок в АДРЕСА_1 , вона не може бути позбавлена права користування та розпорядження своїм житлом на власний розсуд, зокрема права використовувати його для власного проживання.

Позивач зазначає, що вона проживає в с. Чернещина, Диканського району, Полтавської області і має намір переїхати на постійне місце проживання до належного їй будинку в с. Борове, Рокитнівського району, Рівненської області.

Відповідачі створюють перешкоди у здійсненні її прав, як власника, який не може вільно користуватися домоволодінням, відмовляються добровільно звільнити житло та знятися з реєстрації.

Між позивачем та відповідачами будь-яких угод щодо користування спірним будинком не укладалося, відповідачі проживають у будинку без будь-яких правових підстав, чим порушують права позивача, як власника даного будинку.

Відповідачі не являються членами сім`ї, як позивача так і попереднього власника будинку та не були пов`язані з ними спільним господарством та побутом.

Власник, має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном.

Проживання сторонніх осіб в будинку є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права. При цьому сторонніми вважаються особи, які не є членами сім`ї власника, займають житлове приміщення без наявності на те його згоди та відповідної правової підстави.

Оскільки, відповідачі порушують права позивача як власника щодо вільного користування та розпорядження належним їй майном та створюються перешкоди для позивача у здійсненні таких прав, то права останньої підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України. Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Касаційного Цивільного Суду у складі Врховного Суду від 15.08.2018р. у справі № 595/1271/16-ц.

За таких обставин, враховуючи законність набуття позивачем права власності на будинок, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди в користуванні домоволодінням, визнання їх такими, що втратили право користування ним, їх виселення - підлягають задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційним судом враховано, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Оцінюючи виселення відповідачів на предмет пропорційності переслідування позивачем легітимної мети, у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, колегія суддів вважає, що звернення ОСОБА_1 до суду за захистом порушеного права власника не являється формальним та несе в собі легітимну мету, оскільки остання бажає використовувати належний їй будинок для проживання своєї сім`ї.

Відповідачка та її діти мають право та можливість переселитися до свого чоловіка та батька - ОСОБА_8 , будинковолодіння якого розташоване по АДРЕСА_2 .

Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який є повнолітнім, мають право побудувати собі житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Апеляційний суд не може застосувати до спірних правовідносин висновки, що були викладені у постанові КЦС від 15 січня 2020 року у спаві № 754/613/18, оскільки мають місце різні обставини справи.

Вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстрації є надлишково заявленими та не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до вимог ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення про виселення, яке набрало законної сили.

Витрати за розгляд справи судом першої інстанції та її апеляційний перегляд покласти на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 24 червня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Рокитнівської районної державної адміністрації про зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні домоволодінням, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні домоволодінням розташованим по АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 384,20 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 576,30 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 384,20 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 576,30 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04 грудня 2020 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.