ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

08 січня 2020 року

м. Харків

справа № 643/2132/17

провадження № 22-ц/818/295/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач : Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору частково недійсним, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Московського районного суду м.Харкова від 21 серпня 2019 року, постановлене суддею Єрмак Н.В., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати недійсними положення пункту 1.2 договору про надання траншу № SME0009446 від 04.03.2008 року, укладеного між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 в межах Рамкової угоди № SMERS00721 від 04.03.2008 року, в частині цільового призначення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що 04 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» було укладено Рамкову угоду №SMERS00721, в межах якої, згідно договору про надання траншу №SME0009446 від 04.03.2008, ОСОБА_4 було надано 74000.00 доларів США на придбання нерухомого майна (споживчий кредит). Відповідно до п. 1.2 договору про надання траншу цільовим призначенням кредиту є придбання нерухомого майна для його подальшого використання у підприємницькій діяльності. Однак, цитоване положення договору не відповідає реальним правовідносинам між сторонами та не спрямовувалось на настання відповідних правових наслідків. Отримавши грошові кошти від банку, позивач у той же день 04.03.2008 придбав квартиру АДРЕСА_1 . В забезпечення виконання грошових зобов`язань між сторонами також було укладено договір іпотеки №SMERS00721/1, предметом якого є вищевказана квартира. Враховуючи те, що цільовим призначенням кредиту фактично було придбання житла, то зазначення мети кредитування як придбання нерухомого майна для його подальшого використання у підприємницькій діяльності не було спрямовано на реальне настання відповідних правових наслідків, що тягне за собою недійсність даного положення договору.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 21 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що на момент укладення договору про надання траншу позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, основним видом його діяльності була роздрібна торгівля з лотків та на ринках, для здійснення якої відсутня потреба у придбанні нерухомого майна. Окрім того, як договір про надання траншу, так і рамкову угоду позивач укладав саме як фізична особа, а не як підприємець. Вказує на те, що метою отримання кредитних коштів для позивача було придбання житла для себе та своєї родини, про що свідчить комплексний аналіз всіх доказів та обставин справи. Наполягає на тому, що на момент укладення договору відповідач знав про статус контрагента як фізичної особи, а не фізичної особи-підприємця, однак свідомо надав саме той формуляр, за яким надалі було укладено кредитний договір.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 04.03.2008 року між ЗАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_1 укладено Рамкову угоду № SMERS00721 від 04.03.2008 року, в межах якої, згідно договору про надання траншу № SME009446 від 04.03.2008 року позивачу надано грошові кошти в розмірі 74000,00 доларів США.

Відповідно п. 1.2 Договору про надання траншу цільовим призначенням кредиту є придбання нерухомого майна для його подальшого використання в підприємницькій діяльності.

Вказані обставини підтверджуються копіями рамкової угоди та договору про надання траншу (а.с. 6-11).

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочинам притаманне правомірне вольове вчинення особою, що має належний статус суб`єкта цивільного права, юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату для себе або інших осіб. Правомірність правочину означає, що він не повинен порушувати відповідних вимог закону, загальних та спеціальних законодавчих заборон. Суб`єктом правочину може бути будь-який суб`єкт цивільного права, що має достатню правоздатність та дієздатність. Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, яке реалізується через відповідну об`єктивно виражену форму виявлення (підписання договору, інше). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Для набрання правочином юридичної сили, правочин має відповідати вимогам, встановленим законом. Загальні вимоги чинності правочину перелічені у статті 203 ЦК, які стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми правочину, що укладається, реальності передбачуваних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ч. 1 ст. 627, 629 ЦК України згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_5 просив визнати недійсними положення пункту 1.2 договору про надання траншу від 04.03.2008 року в рамках Рамкової угоди № SMERS00721 від 04.03.2008 року, в частині цільового призначення кредиту.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Так, Банк та позичальник, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і зовнішній вираз волі відповідає внутрішній.

Таким чином, при укладенні спірного правочину сторони погодили його умови, кредитний договір був підписаний позичальником без зауважень і заперечень, що позичальник підтвердив своїм підписом, за таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Позивач вказує, що зазначення мети кредитування як придбання нерухомого майна для подальшого використання у підприємницькій діяльності не було спрямовано на реальне настання відповідних правових наслідків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 вказано, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки».

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Належних та допустимих доказів того, що на час укладення договору від 04.03.2008 року, викладаючи п. 1.2 у редакції «придбання нерухомого майна для його подальшого використання у підприємницькій діяльності» обидві сторони не прагнули настання реальних наслідків, передбачених цим пунктом - позивачем не надано.

Та обставина, що фактично на кредитні кошти позивачем було придбано житлове приміщення - висновків суду не спростовує.

За таких обставин вірним є висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна