Єдиний унікальний номер справи 489/345/15-ц
Провадження № 22-ц/784/17/20 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 січня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участі:

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 16 березня 2015 року в приміщенні Ленінського районного суду м. Миколаєва, під головуванням судді Тихонової Н.С., у цивільній справі за позовомПублічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

21 січня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі -ПАТ «Дельта Банк», Банк) пред`явило доОСОБА_3 та ОСОБА_1 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

18 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено споживчий кредитний договір № 0, відповідно до умов якого, останній було надано кредит в сумі 22 700 доларів США, зі сплатою 13,9% річних, з кінцевим терміном погашення 16 січня 2015 року.

Того ж дня, на забезпечення своєчасного виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 173682, відповідно до положень якого, поручитель зобов`язався перед Банком відповідати солідарно з позичальником за невиконання тою кредитного зобов`язання.

23 квітня 2009 року Додатковою угодою № 1 до кредитного договору від 18 січня 2008 року, збільшено кінцевий термін погашення кредиту до 16 січня 2025 року.

Того ж дня, Додатковою угодою № 1 до Договору поруки, поручитель надав свою згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується договором поруки.

08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступило право вимоги заборгованості за вказаним кредитним договором ПАТ «ДельтаБанк» (далі Банк).

У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань, у ОСОБА_3 утворилась заборгованість, розмір якої станом на 19 грудня 2014 року становить 34 015,40 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ 536 401 гривня 43 копійки, з яких: заборгованість за тілом кредиту 19 213, 77 доларів США, що складає в еквіваленті 302 989 гривень 05 копійок, заборгованість за процентами 14 395 доларів США, що складає в еквіваленті 227 000 гривень 08 копійок.

Посилаючись на виписані обставини та небажання відповідачів сплатити борг у добровільному порядку, Банк просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2015 року позов Банку задоволено у повному обсязі.

З ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Банку стягнуто в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 0 від 18 січня 2008 року у сумі 34 015,40 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ 536 401 гривня 43 копійки, з яких: заборгованість за тілом кредиту 19 213, 77 доларів США, що складає в еквіваленті 302 989 гривень 05 копійок, заборгованість за процентами 14 395 доларів США, що складає в еквіваленті 227 000 гривень 08 копійок та 406,63 доларів США, що складає в еквіваленті 6 412 гривень 30 копійок, а також розподілено судові витрати.

Ухвалою того ж суду від 01 серпня 2019 року, заяву ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом 1 інстанції обставин справи та неправильне застосування положень матеріального закону, зокрема щодо наявності підстав припинення поруки, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення - про відмову у позові.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи даний позов, суд 1 інстанції виходив з того, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки ОСОБА_3 свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, то це є підставою для стягнення з неї заборгованості за цим договором. При цьому внаслідок порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, тому суд стягнув заборгованість і з поручителя.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Рішення суду І інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов`язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Якщо договором поруки не встановлено строку дії поруки, в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч.4 ст.559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч.4ст.559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 червня 2016 р. у справі за № 6-272 цс16, № 6-1009цс17 від 14 червня 2017р., і є обов`язковою в силу положень ст. 360-7 ЦПК України для застосування судами України.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних договорі під яким слід розуміти договір де банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено споживчий кредитний договір № 0, відповідно до умов якого, останній було надано кредит в сумі 22 700 доларів США, зі сплатою 13,9% річних, з кінцевим терміном погашення, після укладення Додаткової угоди, 16 січня 2025 року (а.с.6-12, 16-17).

Того ж дня, на забезпечення своєчасного виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 173682, відповідно до положень якого, поручитель зобов`язався перед позивачем солідарно з позичальником відповідати за невиконання останнім своїх зобов`язань за кредитним договором (а.с.20-22), а саме: повернути суму кредиту; нараховані відсотки за користування кредитом; комісії, штрафні санкції та пеню.

08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступило право вимоги заборгованості за вказаним кредитним договором ПАТ «ДельтаБанк» (а.с.28-30).

Відповідно до умов , повернення кредиту здійснюється щомісячно шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі, встановленому графіком платежів, який є невід`ємним Додатком до договору.

У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань, у ОСОБА_3 утворилась заборгованість, розмір якої, станом на 19 грудня 2014 року, становив 34 015,40 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ 536 401 гривня 43 копійки, з яких: заборгованість за тілом кредиту 19 213, 77 доларів США, що складає в еквіваленті 302 989 гривень 05 копійок, заборгованість за процентами 14 395 доларів США, що складає в еквіваленті 227 000 гривень 08 копійок та 406,63 доларів США, що складає в еквіваленті 6 412 гривень 30 копійок (а.с. -19).

Виходячи з загального обов`язку особи, яка є боржником, та його поручителя вказана грошова сума підлягає стягненню з відповідачів солідарно у повному обсязі.

Посилання в апеляційній скарзі на положення ст. ст. 257, 258 ЦК України, якими встановлені загальний та спеціальні строки позовної давності, ст. 267 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якими регулюються наслідки спливу позовної давності, не можуть братися до уваги, оскільки правила встановлені ними не припиняють такого їх обов`язку, бо зазначений позов пред`явлено в межах вимог цивільного закону про позовну давність та, правил про відповідальність поручителя.

Більше того, в апеляційній скарзі викладений лише зміст вказаних вище норм закону, без будь-яких доводів щодо їх застосування або порушення судом першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність підстав для припинення поруки за правилами, визначених ч. 4 ст. 559 ЦК України, то їх не можна взяти до уваги, оскільки вони не підтверджуються, і, більше того, спростовуються названими вище доказами, що є у справі .

Так, відповідно до названої частини вказаної норми, в редакції на час укладення договору поруки, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Так, за умовами договору поруки та додаткової угоди до нього, що є у справі, порука за даним кредитним зобов`язанням припиняється, з припиненням зобов`язання, на забезпечення якого вона була укладена.

Згідно кредитного договору та додаткової угоди до нього, строк виконання основного зобов`язання визначено сторонами до 16 січня 2025 року.

Позивачем даний позов пред`явлено 21 січня 2015 року, тобто в межах встановленого законом строку, а тому у суду 1 інстанції не було законних підстав для відмови у вимозі до поручителя про стягнення боргу, у зв`язку з пропуском строку звернення з такою вимогою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду 1 інстанції, в силу ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2015 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В. Серебрякова

______________________________________________

Повний текст постанови складено 14 січня 2020 року