Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2020 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

представники позивача - адвокати Ковалевський Є.В. та Тяжкороб Є.В.,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - адвокат Сидоренко І.О.,

відповідач ОСОБА_2 - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії, -

в с т а н о в и в:

Акціонерне товариство «Правекс-Банк», звертаючись з позовом до суду, просило стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом за Кредитним договором у розмірі 168766,22 доларів США, з яких: кредит - 75090,00 доларів США, проценти - 93676,62 доларів США та стягнути понесені судові витрати у розмірі 68403,46 грн., мотивуючи тим, що відповідачем порушено договірні зобов`язання в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, що є предметом позовних вимог.

10 серпня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва (головуючий суддя Яровенко Н.О.) постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом АТ «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

18 грудня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва (головуючий суддя Яровенко Н.О.) постановлено ухвалу, якою заяву представника відповідача ОСОБА_1 про відвід судді Яровенко Н.О. задоволено. Відведено суддю Дніпровського районного суду міста Києва Яровенко Наталію Олегівну від розгляду цивільної справи за позовом АТ «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії.

Цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії, передано для повторного автоматизованого розподілу для визначення іншого складу суду у порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України.

19 грудня 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу №755/10990/17 передано в провадження судді Савлук Т.В. (підстава - ухвала про відвід (самовідвід) розпорядження №194 від 19.12.2019 року.

27 грудня 2019 року суддею Дніпровського районного суду міста Києва Савлук Т.В. постановлено ухвалу про прийняття до свого провадження цивільної справи №755/10990/17 та призначено справу до судового розгляду.

30 січня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про розгляд цивільної справи за позовом Акціонерного товариства «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії, за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

14 лютого 2020 року відповідач ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якій заперечує проти заявлених вимоги позивача в повному обсязі. Свою позицію мотивує тим, що позивачем не доведено обставини на які він посилається, а саме що договір про відкриття кредитної лінії, про який йде мова в договорі поруки, і «договор об открытии кредитной линии», доданий до позову, це один і той же документ, і що саме за виконання зобов`язань боржника за останнім поручалась відповідач ОСОБА_1 . Також позивачем не надано суду доказів фактичної видачі кредитних коштів ОСОБА_2 та доказів в підтвердження розрахунку заборгованості (квитанції, меморіальні ордери тощо), сторони ж факт видачі кредитних коштів не визнають, що унеможливлює звільнення позивача від обов`язку доказування у цій частині. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності і відповідачами зроблено заяви про застосування строків позовної давності. Відповідач ОСОБА_1 вважає, що покладений в основу вимог договір поруки припинений, тому відсутні підстави для задоволення заявлених вимог.

05 березня 2020 року Дніпровський районний суд міста Києва постановив ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача адвокат - Тяжкороб Є.В. заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та поясненнях.

Відповідач - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив.

Відповідач - ОСОБА_1 та її представник - адвокат Сидоренко І.О. в судовому засіданні заперечували проти заявлених вимог в повному обсязі та просили відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов з урахуванням наданих додаткових пояснень, оскільки позивачем не надано доказів, які б підтвердили розрахунок заборгованості по кредиту та пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами докази на підтвердження та спростування заявлених вимог, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі, та дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 січня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є АТ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 805-001/08Ф, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредитну лінію в іноземній валюті для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно договорів страхування заставного майна, укладення яких здійснюється на основі і з урахуванням вимог п. 6.1.11. даного договору, згідно з графіком зменшення ліміту кредитування.

Відповідно до п. 1.2. Розділу 1 договору, кредит надається позичальнику строком з 28 січня 2008 року до 28 січня 2018 року з сплатою 15% відсотків річних.

Відповідно до п. 4.2 Договору, відсотки за користування кредитом підлягають сплаті щомісячно (за час фактичного користування грошовими коштами протягом календарного місяця) в строк до 10 числа місяця включно, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також в момент повернення кредиту вказаний в п. 1.2 даного Договору.

28 січня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки № 805-001/08Ф , відповідно до п.1.1 вище вказаного Договору поруки, ОСОБА_1 , у порядку та на умовах, передбачених даним Договором, зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед Кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_2 за Договором про відкриття кредитної лінії № 805-001/08Ф від 28 січня 2008 року та можливих змін та доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом у строк до 28 січня 2018 року у розмірі 87500 доларів США та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачене умовами Кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості.

20 червня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору № 805-001/08Ф про відкриття кредитної лінії від 28 січня 2008 року, відповідно до якого пункт 1.2. договору № 805-001/08Ф про відкриття кредитної лінії від 28 січня 2008 року викладено у наступній редакції: Кредит надається позичальнику строком з 28 січня 2008 року до 28 січня 2018 року. З 20 червня 2008 року встановлюється процента ставка в розмірі 16 відсотків річних. Всі інші умови кредитного договору не змінюються.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором.

Відповідно до вимог ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Щодо заявлених вимог позивача стосовно стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як з солідарних боржників заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом за Кредитним договором у розмірі 168766,22 доларів США, з яких: кредит - 75090,00 доларів США, проценти - 93676,62 доларів США, слід зазначити наступне.

Позивачем, на підтвердження порушення ОСОБА_2 умов Договору про відкриття кредитної лінії №805-001/08ф від 28 січня 2008 року надано розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на 10 січня 2017 року, відповідач має заборгованість перед позивачем, на загальну суму 366181,46 доларів США, яка складається з: 75090,00 доларів США заборгованість за кредитом; 81441,19 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 93676,62 доларів США - відсотки за користування кредитом; 115973,65 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення відсотків.

Відповідачем - ОСОБА_1 обгранковуючи свої заперечення стосовно заявлених вимог, які викладені у відзиві наголошено на тому, що позивачем не доведено суму заборгованості по Договору про відкриття кредитної лінії №805-001/08ф від 28 січня 2008 року, наданий позивачем розрахунок є не належним доказом, оскільки позивачем крім розрахунку не надано виписки з рахунку відповідачів, касового ордеру про розмір і дату отриманого кредиту.

Так, відповідно до п. 2.1 Договору про відкриття кредитної лінії №805-001/08ф від 28 січня 2008 року, видача кредиту відбувається шляхом видачі готівкових коштів з каси Банка після укладання договору застави та надання Позичальником банку документу, що підтверджує страхування заставленого майна в користь Банку, а також письмового сповіщення Банку про намір Позичальника скористатись Кредитом чи його частиною. Письмове сповіщення Позичальником Банка про намір скористатись Кредитом чи його частиною має бути оформлено у вигляді листа, підписаного Позичальником, з обов`язковим визначенням необхідної суми Кредиту, і надано Банку не менш ніж за три календарних дні до фактичної видачі кредиту чи його частини.

Разом з тим, згідно ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч.1, ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Частинами 3 та 6 ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що:

- відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів;

- керівник підприємства зобов`язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку.

Враховуючи п.2.1.1. Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Національного банку, від 30.12.1998, №566, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; суму операції (цифрами та прописом). Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України; номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису).

Відповідно до п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Проте, суд критично ставиться до наданої позивачем довідки-розрахунку заборгованості за Договором про відкриття кредитної лінії №805-001/08ф від 28 січня 2008 року станом на 10 січня 2017 року, оскільки, зазначена довідка не відповідає вимогам до первинних документів визначених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положенням про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998, №566.

Таким чином, розрахунок вимог банку не може підтверджувати існування кредитної заборгованості оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

У відповідності до ст.95 ЦПК України - письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього бо іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Отже, довідка-розрахунок заборгованості за Договором про відкриття кредитної лінії №805-001/08ф від 28 січня 2008 року вимог станом на 10.01.2017 року не може бути прийнята судом в якості належного та допустимого доказу по справі.

Таким чином, за наявними в матеріалах справи документами встановити та перевірити зазначену позивачем суму заборгованості неможливо, як і неможливо перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальникові у відповідному розмірі.

Вищевикладена позиція стосовно необхідності дослідження саме первинних документів в справах щодо стягнення кредитної заборгованості знаходить відображення у Постанові Верховного Суду (у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду) від 30.01.2018 по справі №161/16891/15-ц.

Аналогічна позиція стосовно первинних документів відображена і в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.

Така ж позиція була висловлена і в Ухвалі Верховного Суду України від 15.06.2011 по справі №6-4882св11 згідно якої, належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які встановлюють розмір заборгованості.

Враховуючи вище викладене, розрахунок заборгованості за Договором про відкриття кредитної лінії №805-001/08ф від 28 січня 2008 року станом на 10 січня 2017 року, не містить період за який було зроблено розрахунок, лише тільки зазначена кінцева дата, що позбавляє суд можливості перевірити підстави та розмір нарахованої заборгованості.

Щодо заявлених вимог позивача до відповідача ОСОБА_1 , як поручителя за Договором поруки, слід зазначити наступне.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 Цивільного кодексу України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього Кодексу.

Так, 28 січня 2008 року в якості забезпечення належного виконання Позичальником ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором, між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Договір поруки № 805-001/08Ф, відповідного до якого поручитель зобов`зується нести солідарну майнову відповідальність перед Банком за виконання ОСОБА_2 в повному обсязі зобов`язань за Кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасно та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом.

Частинами 1, 2 статті 553 Цивільного кодексу України, визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника. ( ст.1 Закону України «Про іпотеку»)

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (ст. 11 цього Закону).

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Отже, майновий поручитель за іпотечним договором несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання як солідарний боржник, якщо договором іпотеки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя, а іпотекодержатель як кредитор має право вимагати виконання основного зобов`язання як від боржника і його майнового поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо, при цьому у разі пред`явлення таких вимог до майнового поручителя останній відповідає в межах взятих на себе зобов`язань перед іпотекодержателем (аналогічна позиція міститься у Постанові ВСУ від 24.10.2011р. у господарській справі 3-107гс11).

Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов`язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 Цивільного кодексу України відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов`язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов`язання та іншими умовами договорів.

Відповідно до п. 2.1. Розділу 2 договору поруки, поручитель зобов`язується, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальник зобов`язань за кредитним договором, виконати за нього зобов`язання перед кредитором на умовах, у порядку і у строки, встановлені кредитним договором, зазначеним у пункті 1.1. даного договору, зі змінами і доповненнями до нього.

Статтею 559 Цивільного кодексу України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Внесення без згоди поручителя змін до кредитного договору про зміну зобов`язання, забезпеченого порукою, зокрема збільшення процентної ставки, що призвело до збільшення обсягу відповідальності як боржника, так і поручителя, є підставою для визнання поруки такою, що припинена.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-88цс11, в постанові від 20 лютого 2013 року в справі № 6-172цс12., в постанові від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2662цс15.

З матеріалів справи вбачається, що 20 червня 2008 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 805-001/08Ф від 28 січня 2008 року, відповідно до якого було збільшено розмір відсоткової ставки.

В той же час, як встановлено судом, будь-яких змін до договору поруки в частині погодження зміни процентної ставки з поручителем ОСОБА_1 внесено не було, при цьому поручителя не було повідомлено про зміну процентної ставки, внаслідок чого змінювався обсяг відповідальності поручителя, що в свою чергу свідчить про те, що кредитодавцем не були дотримані норми ст. 559 Цивільного кодексу України в частині погодження зміни процентної ставки з поручителем.

Крім того, строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України , або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем) (постанова Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53 цс 14).

Як вбачається з матеріалів справи, останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором № 805-001/08Ф від 28 січня 2008 року відповідачем ОСОБА_2 здійснено 18.06.2009 року, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Отже враховуючи, що з позовом до суду про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя банк звернувся лише 16.07.2017, порука припинилася.

Враховуючи що, позивачем та відповідачем - ОСОБА_2 змінені умови кредитного договору шляхом підписання додаткової угоди, яка була укладена без відома та участі відповідача ОСОБА_1 , яка є поручителем, то такий договір є припиненим.

З огляду на вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень відповідача ОСОБА_1 про припинення дії поруки.

Одночасно відповідачем ОСОБА_3 було поставлено питання про порушення строку позовної давності позивачем при зверненні до суду з даним позовом, внаслідок чого позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 254 Цивільного кодексу України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому перебіг позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 Цивільного кодексу України).

Зі змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку.

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція визначена у постанові Верховного Суду України від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц.

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 Цивільного кодексу України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно з пунктом 4.3 Кредитного договору, шляхом підписання даного Договору сторони дійшли згоди, що у випадку виникнення у Позичальника прострочки по сплаті відсотків користування Кредитом та/або по погашенню чергової частини кредиту згідно графіку зменшення кредитного ліміту кредитування, строк користування кредитом вказаний в п. 1.2 Договору, припиняється достроково на 10-й день місяця наступного за місяцем, в якому виник факт прострочки. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє Позичальника.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такої зміни. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі №6-719цс16 від 07 грудня 2016 року.

За умовами укладеного між сторонами кредитного договору, погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником до 10 - го числа місяця, наступного за тим, в якому Позичальник користувався Кредитом, та враховуючи положення п. 4.3 Кредитного договору, на 10-й день місяця наступного за місяцем, в якому виник факт прострочки після сплати боржником останнього платежу в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, тобто 10 липня 2009 року, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 16 липня 2017 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що АТ «Правекс - Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заборгованості за Договором про відкриття кредитної лінії №805-001/08Ф, поза межами загальних строків позовної давності, оскільки останній платіж за кредитним договором відповідач здійснив 18 червня 2009 року; відповідно до пункту 4.3 цього договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, на 10-й день місяця наступного за місяцем, в якому виник факт прострочки після сплати боржником останнього платежу, тобто 10 липня 2009 року.

При цьому, у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, які були нараховані банком після закінчення строку кредитування, слід відмовити за їх необґрунтованістю, оскільки таке право кредитодавця припинилось після зміни строку виконання зобов`язань на підставі пункту 4.3 Договору про відкриття кредитної лінії №805-001/08Ф від 28 січня 2008 року.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що право на позов про стягнення несплачених сум за кредитним договором виникло в позивача на 10-й день місяця наступного за місяцем, в якому виник факт прострочки після сплати боржником останнього платежу, проте позивач звернувся до суду з позовом лише 16 липня 2017 року, тобто зі спливом позовної давності, установленої нормами статті 257 Цивільного кодексу України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 Цивільного кодексу України).

Нормою частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, а також принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізу норми розділу V Цивільного кодексу України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, можна зробити висновок про поширення норми частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, можливість застосування як загальної, так і спеціальної позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Заява сторони про застосування позовної давності може бути викладена як у письмовій, так і усній формі.

З огляду на викладене, та враховуючи, що суд прийшов до висновку про те, що строк позовної давності за основною вимогою минув, позовні вимоги АТ «Правекс - Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом за Кредитним договором у розмірі 168766,22 доларів США, з яких: кредит - 75090,00 доларів США, проценти - 93676,62 доларів США, не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що права банку як кредитодавця у кредитних зобов`язаннях дійсно порушені, що підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, однак в даному випадку порушене право позивача не підлягає захисту шляхом задоволення його позову, враховуючи наявність заяв сторони відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії, у зв`язку із закінчення строку позовної даності щодо вимог банку до позичальників.

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 280, 281, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 207, 526, 546, 549, 553, 610, 612, 626, 628, 629, 639, 634, 1050, 1054 ЦК України, суд-

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я