Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" січня 2020 р.

м. Київ

справа № 755/17209/19

провадження № 2/755/49/20

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,-

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовною заявою, в якій просять усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю та виселити відповідача ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , мотивуючи свої вимоги тим, що вказана квартира належить на праві спільної часткової власності позивачам. Однак на час звернення з даною позовною заявою до суду в квартирі проживає, вселившись без законних підстав, відповідач ОСОБА_4 , чоловік ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері позивача ОСОБА_1 . Жодних правових підстав для проживання у спірній квартирі у відповідача немає. Через сумісне проживання між відповідачем та позивачами постійно виникають конфліктні ситуації, оскільки позивачі завжди заперечували проти проживання відповідача в спірній квартирі. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні прав власників позивачів, які не можуть вільно користуватись квартирою та проживати в ній. З огляду на те, що відповідач відмовляється добровільно звільнити квартиру, позивачі вимушені звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 січня 2020 року клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, залишено без задоволення. (а.с. 63-64; 72-73)

Представник відповідача ОСОБА_6 , ознайомившись із матеріалами справи 16.12.2019 року, скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 19 листопада 2019 року строк, відповідно до якого проти позову заперечила в повному обсязі, вказуючи на його необ`єктивність та безпідставність. (а.с. 47-53)

Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім'ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації не скористався правом подачі письмових пояснень на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 19 листопада 2019 року строк, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 47 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.

Таке рішення відповідає передбаченій ч. 6 ст. 4 Цивільного кодексу України вимозі до актів цивільного законодавства про дотримання принципу однаковості регулювання цивільних відносин на всій території України і означає, що де б не проживав власник і де б не знаходилося його майно, він володіє усією сукупністю прав володіння, користування та розпоряджання цим майном на однакових засадах, визначених Конституцією України та Цивільним кодексом України.

Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі Ордеру від 27.12.1962 року була надана ОСОБА_7 та її родині у складі п`ятьох осіб. (а.с. 54)

16.12.2011 року відповідач ОСОБА_4 та ОСОБА_8 - мати позивачів, зареєстрували шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 3023. (а.с. 56)

12.06.2017 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири відповідач ОСОБА_4 здійснив продаж належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_2 . (а.с. 62)

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивачів ОСОБА_5 , яка була інвалідом дитинства, померла у віці 63 років, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 19309. (а.с. 55, 61)

За даними Свідоцтва про право власності, виданим Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією 21.05.2019 року, та Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 22.10.2019 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних долях. (а.с. 10, 11-13)

Згідно Відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 29.10.2019 року, ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрованим не значиться. (а.с. 26)

За нормою частини другої ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.

Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, засобів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту порушених прав.

Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних правовідносин договірних відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 653/1096/16)

Як убачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є усунення перешкод відповідачем у здійснення права власності позивачів, шляхом виселення відповідача з належної їм на праві власності квартири АДРЕСА_1 , оскільки спірне нерухоме майно відповідач займають без будь-якої правової підстави.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Аналізуючи наявні у справі докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для захисту права власності позивачів, шляхом виселення відповідача із належної на праві власності позивачам квартири АДРЕСА_1 , - оскільки користування відповідачем спірною квартирою без наявності правих підстав останнього, зокрема, права власності на спірну квартиру, є чиненням відповідачем перешкод у користуванні та розпорядженні належною позивачам квартирою, шляхом проживання в ній без належного права користування житлом та всупереч такого волевиявлення його власників, що має ознаки протиправного зайняття приміщення приватного житлового фонду. При цьому судом ураховано, що відповідач не зареєстрований у спірній квартирі, не укладав договору оренди квартири із її власниками, не являється членами сім'ї власників квартири, не має будь-якого іншого речового права на спірну квартиру, що свідчить про наявність ознак протиправного проживання у порушення відповідного волевиявлення власників спірної квартири, тому право власності позивача підлягає відновленню, шляхом задоволення негаторного позову в межах даного провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 311 Цивільного кодексу України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

За таких обставин, коли права власників порушені, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивачі правомірно вимагають усунення будь-яких порушень своїх прав користуватись та розпоряджатись спірною квартирою.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Разом з тим, суд не убачає підстав для розподілу витрат на правничу допомогу, про надання якої зазначено позивачами у позовної заяві, оскільки матеріали справи не містять Договору про надання правничої допомоги адвокатом в межах досліджуваного позову, акту виконаних адвокатом робіт та доказів оплати позивачами витрат на правничу допомогу, тому у суду відсутня можливість оцінити повноваження адвоката та визначення сторонами гонорару за надання тієї чи іншої послуги з правничої допомоги.

В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи повне задоволення позову, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 536,80 грн., тобто по 768,40 грн. кожному, сплачений позивачами під час звернення з даним позовом до суду.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 9, 158, 169 Житлового кодексу України, ст.ст. 16, 311, 316, 317, 319, 321, 328, 368, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні ними права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 адреса: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 08 січня 2020 року.

Суддя: В.І. Галаган