Житомирський апеляційний суд
Справа №278/656/20 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 76 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,
суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №278/656/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області, ухвалене 13 липня 2020 року суддею Дубовік О.М. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 22 липня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» (далі - Товариство), у якому, посилаючись на незаконне звільнення, просив: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про його звільнення від 22 листопада 2017 року; поновити його на роботі на посаді провідного комплектувальника проводів виробничого відділу з 22 листопада 2017 року; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та 8000 грн на відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Обґрунтовував вимоги тим, що він з 11 липня 2016 року був призначений на посаду провідного комплектувальника проводів виробничого відділу Товариства. 10 жовтня 2017 року уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на п`ять років, після чого відповідач звільнив його оскаржуваним наказом від 22 листопада 2017 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Вказаний наказ, на його думку, прийнятий з порушенням ст.119 КЗпП України, якою передбачено, що за ним на час служби мають зберігатися місце роботи, посада та середній заробіток.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 13 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

На його думку, висновок суду про те, що він був призваний на службу по контракту під час особливого періоду не відповідає дійсності. Так, у контракті такі відомості не зазначені, а ст. 119 КЗпП України в якості гарантій надає право збереження місця роботи не тільки на особливий період, а у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.

Також вважає помилковим висновок суду про те, що він пропустив місячний строк звернення до суду, оскільки не отримував наказ про звільнення та на нього, як на спеціального суб`єкта, розповсюджується дія п. 1 ст. 263 ЦК України, відповідно до якого, якщо позивач перебуває у складі Збройних Сил України строк позовної давності зупиняється. Його контракт не пов`язується з виконанням обов`язків тільки в зоні АТО, а в інших місцях і строк дії контракту становить 5 років.

У відзиві Товариство просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на правильність висновків суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Товариством.

10 жовтня 2017 року позивач уклав з Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на п`ять років (а.с. 5-6).

22 листопада 2017 року відповідачем виданий наказ № 2001-к/тр про звільнення ОСОБА_1 згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП України (а.с. 36).

У частині другій статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини третьої статі 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зі змісту вказаної вище норми трудового законодавства випливає, що для вирішення питання про наявність прав та гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності особливого періоду.

Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 635/3123/17 (провадження № 61-11875св18).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Матеріали справи свідчать, що позивач 10 жовтня 2017 року уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років.

Як слідує зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України, поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, строку на який його було укладено, а тільки зазначає умову, що такі гарантії надаються особі в разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період.

Рішень про демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав, особливий період не закінчився, а отже, на позивача поширювались гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що позов є обґрунтованим, оскільки позивача незаконно звільнено з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України.

Разом з тим, суд відмовив у задоволенні позову з огляду на те, що позивач пропустив строк звернення до суду та поважних причин для його поновлення не навів.

Колегія суддів вважає висновок суду про відмову у задоволенні позову помилковим, враховуючи таке.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Як поважні причини пропуску строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, слід кваліфікувати такі, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Позивач на час звільнення і до звернення з позовом до суду перебував на військовій службі, брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а тому з урахуванням особливостей проходження військової служби був обмежений у вільних діях та у можливостях вчасно скористатися своїм правом на судовий захист порушених прав. Отже, причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом є поважними.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 263 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності зупиняється, якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення (ч. 3 ст. 263 ЦК України).

Суд першої інстанції встановив, що за інформацією військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 брав участь в антитерористичній операції у період з 26 жовтня 2017 року по 19 квітня 2018 року, а в період з 30 квітня 2018 року по 22 травня 2018 року та з 05 серпня 2019 року по 22 березня 2020 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях (а.с. 10, 171, 174).

Копія наказу про звільнення та трудова книжка позивачеві не вручені.

Вирішуючи питання про можливість поновлення строку звернення до суду, суд першої інстанції виходив із того, що з огляду на відсутність позивача на роботі у день звільнення, відповідач дотримався вимог п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок та надіслав позивачу лист, у якому вказано про його звільнення та прохання з`явитися для отримання трудової книжки (а.с. 111). Повідомлення про вручення цього листа повернулося відповідачу 28 листопада 2017 року (а.с. 112).

В судовому засіданні представник позивача пояснила, що такий лист отримала його дружина, яка повідомила про це позивача через кілька днів. Також, у своїх запереченнях представник позивача зазначала, що на час його звільнення він перебував у зоні АТО, а тому перебіг строку позовної давності зупиняється згідно ч. 2 ст. 263 ЦК України (а.с. 96).

У своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що позивачу стало відомо про його звільнення ще у 2017 році, наслідком чого було його звернення до Управління Держпраці.

Матеріали справи свідчать, що до Управління Держпраці 14 грудня 2017 року звернулась дружина ОСОБА_1 ОСОБА_3 з повідомленням про невиплату її чоловіку середнього заробітку. ОСОБА_1 звернувся до Управління Держпраці особисто 02 травня 2018 року з проханням надати матеріали перевірки за його зверненням, які направлені йому 03 травня 2018 року (а.с. 130-133). Відомості про вручення йому цих документів відсутні.

Також, суд першої інстанції зазначив, що належних та допустимих доказів перебування позивача у складі Збройних Сил України у періоди з 20 квітня 2018 року до 29 квітня 2018 року та з 23 травня 2018 року до 04 серпня 2019 року матеріали справи не містять, будь-яких доказів про об`єктивну неможливість позивача звернутися до суду з позовом особисто чи звернутися за професійною правничою допомогою або видати довіреність на представництво своїх інтересів третій особі і оскаржити своє звільнення позивач не надав.

Разом з тим, позивач надав суду апеляційної інстанції докази, які свідчать про те, що він перебував у складі Збройних Сил України: з 23.05.2018 вибув у відрядження до Рівненського загальновійськового полігону, де перебував до 20.11.2018; з 23.11.2018 за направленням лікаря вибув до військового медичного клінічного центру м. Вінниця, де перебував до 04.12.2018; з 04.12.2018 вибув на бойове завдання у м.Мелітополь, де перебував по 04.02.2019; з 05.02.2019 вибув до ІНФОРМАЦІЯ_1 , де перебував до 17.05.2019; 20.05.2019 вибув до військової частини НОМЕР_2 смт. Старичі Львівської області згідно плану бойової підготовки для виконання навчально-бойових завдань в польових умовах до 07.07.2019; з 09.07.2019 вибув до військової частини НОМЕР_3 с.Тетерівка Житомирської області з метою злагодження підрозділів, де перебував до 30.07.2019; з 02.08.2019 вибув у м. Краматорськ для виконання бойового завдання по 26.03.2020 (а.с. 230-243).

Суд апеляційної інстанції прийняв такі докази, враховуючи зазначені позивачем у клопотанні та його представником в судовому засіданні обставини неможливості їх подання до суду першої інстанції, у зв`язку із тривалим часом витребування відповідних наказів з різних військових частин, розташованих на території України ( АДРЕСА_1 ).

Такі докази свідчать про обставини, які створювали труднощі для своєчасного звернення позивача до суду, та наявність підстав для поновлення останньому строку звернення до суду з даним позовом. Зокрема, позивач на час звільнення і до звернення з позовом до суду перебував на військовій службі, брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а тому з урахуванням особливостей проходження військової служби був обмежений у вільних діях та у можливостях вчасно скористатися своїм правом на судовий захист порушених прав. Отже, причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом є поважними.

З огляду на таке, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про часткове задоволення позову.

За змістом ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

При визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів виходить з наступного розрахунку: 655 х 385,00 грн (де 655 - кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з дати звільнення (23.11.2017) по дату поновлення на роботі, тобто дату ухвалення судового рішення (02.12.2020), а 385,00 грн - середньоденний заробіток позивача на посаді, виходячи із виплат за останні два повністю відпрацьовані місяці роботи, а саме серпень-вересень 2017 року (з 11.10.2017 позивач уклав контракт, а 26.10.2017 вже перебував у зоні АТО)

Таким чином, до виплати ОСОБА_1 підлягає 252175 грн за період з 23.11.2017 по 02.12.2020.

Незаконне звільнення з роботи за наявності гарантованого права на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку вплинуло на емоційний стан позивача, призвело до переживань, необхідності останнього у додаткових зусиллях для відновлення його конституційних прав.

Разом з тим, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням ст. 237-1 КЗпП України, роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 (з наступними змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, колегія суддів вважає, що позов у цій частині підлягає частковому задоволенню, стягненню з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 4000 грн.

Оскільки позивач був звільнений від оплати судового збору при подачі позову та апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України з Товариства на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 10507,18 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 13 липня 2020 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати незаконним та скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» № 2001-к/тр від 22.11.2017 про звільнення ОСОБА_1 згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного комплектувальника проводів виробничого відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» з 22 листопада 2017 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.11.2017 по 02.12.2020 у сумі 252175 грн (з відрахуванням податку на прибуток та інших загальнообов`язкових платежів) та 4000 грн на відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» в дохід держави судовий збір в сумі 10507,18 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 07 грудня 2020 року.