_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-з/947/1402/20
УХВАЛА

26.11.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Кирикової О.О.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

09.11.2020 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, в якій позивач просить суд стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі по 285000 грн., що в загальній сумі складає 5700000 гривень 00 копійок.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 20 листопада 2020 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

Після подання до суду позовної заяви, а саме 24.11.2020 року на електронну скриньку суду надійшла заява від представника позивача про забезпечення позову шляхом:

- накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_4 , які знаходяться на будь-яких банківських рахунках, відкритих у банківських установах України, що належать ОСОБА_4 , у межах позовних вимог у розмірі 2 850 000 гривень;

- накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_3 , які знаходяться на будь-яких банківських рахунках, відкритих у банківських установах України, що належать ОСОБА_3 , у межах позовних вимог у розмірі 2 850 000 гривень;

- накладення арешту на квартиру, що належить ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- накладення арешту на квартиру, що належить ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 , Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- накладення арешту на квартиру, що належить ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_3 , Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 7171169;

- накладення арешту на квартиру, що належить ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_4 , Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 16431782.

Заява мотивована тим, що вимоги позивача стосуються стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики у загальній сумі 5 700 000 гривень 00 копійок.

Також, представник позивача зазначає, що вважає за необхідне накласти арешт на вказане майно, належне відповідачам на праві власності, оскільки є підстави вважати, що до завершення справи в суді відповідачі відчужать майно, що в подальшому може унеможливити виконання рішення суду. Оскільки у випадку невиконання в добровільному порядку боржниками рішення суду доведеться задовольняти вимоги кредитора шляхом реалізації майна боржників, проте якщо боржник до завершення розгляду справи відчужить майно, то виконання рішення суду в примусовому порядку стане неможливим, оскільки сума є значною. Крім цього, невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки у випадку відчуження майна боржниками до завершення судового процесу по стягнення боргу за договором позики та у випадку невиконання боржниками добровільного рішення суду, в примусовому порядку стягнути борг з боржника шляхом реалізації його майна стане неможливим, а отже права позивача і надалі будуть порушеними та не зможуть бути відновленими. Також, як стверджує представник, факт не виконання відповідачами умов договору позики з повернення позивачеві грошових коштів, підтверджує факт того, що відповідачі не мають на меті добровільно виконувати рішення суду, а відтак є наявність загрози можливого невиконання рішення суду, у разі задоволення позову, з боку відповідачів. Щодо співмірності суми позову та вартості предмета забезпечення, суд зазначає, що зважаючи на середню ринкову вартість майна боржника, то сума боргу та позову є рівними, на його думку. Представник заявника не вбачає підстав для вжиття заходів зустрічного забезпечення позову.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: зокрема після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Згідно з ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 25.11.2020 року визнано, що подана представником позивача заява про забезпечення позову відповідає приписам та вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України, та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.11.2020 року з повідомленням позивача по справі.

В судовому засіданні представник позивача заяву підтримав та просив суд задовольнити.

Заслухавши пояснення представника, дослідивши подану до суду заяву та оглянувши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

У відповідності до ч.2 ст. 149 ЦПК України, суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч.3 ст.149 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п.4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, перевіряючи надану до суду заяву та додані до неї документі вбачається, що між сторонами по справі виник спір стосовно виконання умов договору позики від 24.01.2020 року, укладеного між сторонами по справі.

Позивачем заявлено вимоги до відповідача, з визначеною ціною позову в сумі 5 700 000 (п`ять мільйонів сімсот тисяч) гривень 00 копійок.

Відповідно до наданої до позову інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №232100307 від 10.11.2020 року, судом встановлено, що ОСОБА_3 належать на праві власності: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_5 , стосовно яких позивачем заявлені вимоги про вжиття заходів забезпечення позову, як на майно належного ОСОБА_3 .

Відповідно до наданої до позову інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №231874691 від 10.11.2020 року, судом встановлено що ОСОБА_4 належать на праві власності: квартира АДРЕСА_6 , та квартира АДРЕСА_7 , стосовно яких позивачем заявлені вимоги про вжиття заходів забезпечення позову, як на майно належного ОСОБА_4 .

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, саме пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Крім того судом враховується, що у відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд дійшов висновку, що між сторонами виник спір стосовно виконання відповідачами умов договору позики у формі розписки від 24.01.2020 року, у зв`язку з чим суд вважає вимоги про забезпечення позову частково обґрунтованими, а саме вважає за необхідне забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 ; та квартиру АДРЕСА_6 , і квартиру АДРЕСА_7 , які належать на праві власності ОСОБА_4 , що на думку суду буде співрозмірним ціні позову в цій справі у розмірі 5 700 000 (п`ять мільйонів сімсот тисяч) гривень 00 копійок, що є значною, оскільки зазначене майно у разі ухилення відповідачів від виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, може слугувати забезпеченням його виконання, а невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист, оскільки до розв`язання виниклого між сторонами по справі спору по суті, відповідачі мають право відчужити вказане майно на користь третіх осіб, за наслідком чого примусове виконання рішення суду, у разі відсутності волі відповідачів на його виконання, буде не результативним, а забезпечення позову навпаки виступають запорукою можливого виконання рішення суду, у зв`язку з чим суд доходить до висновку, що заява позивача про забезпечення позову в частині накладення арешту на вищевказане нерухоме майно належне відповідачам по справі є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо заяви представника позивача в частині накладення арешту на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 841,5 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_3 , суд вважає не співрозмірними з заявленими позивачем вимогами стосовно цього відповідача в сумі 2850000 гривень, з урахуванням забезпечення цих вимог шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_8 .

Щодо накладення арешту на дві квартири відповідача ОСОБА_4 , суд вважає виправданим заходом, з урахуванням встановлення наявних виконавчих проваджень, боржником за якими є ОСОБА_4 за аналогічним предметом позову про стягнення грошових коштів, а саме: ВП №53540676 про стягнення з ОСОБА_4 коштів; ВП №60189350 про стягнення з ОСОБА_4 коштів; ВП №60189713 про стягнення з ОСОБА_4 коштів; ВП №61005721 про стягнення з ОСОБА_4 коштів; ВП №61006654 про стягнення з ОСОБА_4 коштів; ВП №61007263 про стягнення з ОСОБА_4 коштів; що підтверджується наданою до суду Інформаційною довідкою з Єдиного реєстру боржників від 17.11.2020 року, та на думку суду свідчить про загрозу можливого невиконання ОСОБА_4 рішення суду, у разі задоволення позовних вимог.

Щодо вимоги представника позивача про накладення арешту на грошові кошти, які перебувають на розрахункових рахунках, відкритих на ім`я відповідачів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд вважає не обґрунтованими та не співмірними з заявленими вимогами, з урахуванням вже викладеного судом висновку щодо доцільності забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно належне відповідачам по справі. Крім того, в цій частині заява представника позивача є необґрунтованою та безпідставною, оскільки представником в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано до суду належних доказів на підтвердження відкритих рахунків на ім`я відповідачів та перебування на них грошових коштів.

Задовольняючи заяву представника позивача у вищевказаній частині, суд приймає до уваги, що предметом цього спору є стягнення коштів, а саме, надзвичайно великої суми грошових коштів, тому існує ризик того, що з метою уникнення виконання рішення суду відповідачі, можливо з урахуванням вищевикладених встановлених обставин, будуть діяти недобросовісно та можуть відчужити належне їм майно на користь третіх осіб, а отже, невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, призведе до порушення прав позивача у разі задоволення позову та виключить можливість ефективного виконання судового рішення.

Метою забезпечення позову в цій справі, суд уважає за необхідне вжити заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідачів з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Вказана позиція суду узгоджується з викладеним висновком Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року, якою залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року по справі 755/528/17, за аналогічними вимогами.

При цьому суд зазначає, що вжиття заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу.

Одночасно з вирішенням питання щодо забезпечення позову, суд не вбачає підстав для вжиття зустрічних заходів забезпечення позову відповідно до ст. 154 ЦПК України.

Суд роз`яснює, що відповідачі у відповідності до вимог статті 154 ЦПК України, після застосування судом заходів забезпечення позовуне позбавлені права на подання до суду відповідного клопотання про зустрічне забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 149-153, 354, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідні положення, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/32767/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, а саме:

- Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_6 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

- Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_7 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

У задоволенні решти вимог заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову залишити без задоволення.

Копію ухвали направити для виконання до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (65000, м. Одеса, вул. Черняхівського, 6) та Департаменту з питань реєстрації Київської міської ради (місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Студенська, 7).

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Оскарження ухвали не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Повний текст ухвали суду складено 26.11.2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.