ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1994/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про недоговірні зобов`язання
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.,

суддів колегії: Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційними скаргами Міністерства юстиції України, державної пенітенціарної служби України на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Семіряд І.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної пенітенціарної служби України, державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями органу державної влади.

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Державної пенітенціарної служби України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями органу державної влади , в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог від 04.04.2019, просив стягнути з відповідачів компенсацію моральної шкоди у розмірі 405000 гривень, спричинену йому співвідповідачами Міністерством юстиції України та Державною пенітенціарною службою України внаслідок протиправних дій, які полягають в порушенні його прав та свобод.

Позов обґрунтовано тим, що 14.04.2009 вироком Апеляційного суду Харківської області його було засуджено за вчинення особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 190 ч. 4, 263 ч. 1, 400 КК України до 10 років 6 місяців позбавлення волі. 25.06.2009 рішенням з питань розподілу, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі в Харківській області йому було визначене місце відбування кримінального покарання виправна колонія максимального рівня безпеки з відбуванням покарання в приміщенні камерного типу, де й перебував в період з 11.05.2010 по 07.04.2011 роки.

Зазначає, що визначення місця відбування кримінального покарання - виправна колонія максимального рівня безпеки з відбуванням покарання в приміщенні камерного типу, відповідачем Державною пенітенціарною службою України було здійснено з грубим порушенням діючих на той час приписів Кримінально виконавчого кодексу України, так як ним хоча і були вчинені тяжкі та особливо тяжкі кримінальні правопорушення, однак він раніше до кримінального відповідальності не притягувався, судимим не був, інкриміновані злочини вчинив вперше, тому місцем відбуття кримінального покарання необхідно було визначити колонію середнього рівня безпеки, а не максимального рівня безпеки, як було визначено відповідачем на підставі відповідних відомчих інструкцій.

Зауважує, що під час відбуття міри кримінального покарання ним неодноразово направлялись скарги в наглядні інстанції в тому числі і до ДПтСУ з приводу невірного визначення місця відбування кримінального покарання, однак порушення приписів КВК України не було усунуто.

Незаконним протиправними діями посадових осіб ДПтСУ, яка є структурним підрозділом МЮУ та органом державної влади, з приводу незаконного визначення місця відбування кримінального покарання у виправної колонії максимального рівня безпеки з відбуванням покарання в приміщенні камерного типу, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він внаслідок незаконних дій відповідача був підданий тортурам і нелюдському поводженню, що принижує його честь та в свою чергу привело до заподіяння моральних та душевних страждань, порушення його звичайного ладу життя, погіршенню та позбавленню можливості в реалізації своїх звичок та бажань, принизило його честь, гідність та ділову репутацію, привело до погіршання стану здоров`я, що в свою чергу вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В результат вказаних дій відповідача ДПтСУ він на протязі тривалого часу фізично та душевно страждає, тому вважає наявність достатніх підстав для встановлення такого факту, тому просить суд стягнути з відповідачів на його користь у відшкодування моральної шкоди 405000 гривень, спричинену йому співвідповідачем ДПтСУ внаслідок протиправних дій.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів у розмірі 50000 грн з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України на користь держави судові витрати у вигляду судового збору в розмірі 320 грн з кожного.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційних скаргах Міністерство юстиції України, Державна пенітенціарна служби, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Скарги мотивовані тим, що Державний департамент України з питань виконання покарань відповідно до Положення «Про державний департамент України з питань виконання покарань» затвердженого указом Президента України від 31 липня 1998 року №827/98, який перетворено у Державу пенітенціарну лужбу України, яка відповідно до Положення «Про Державу пенітенціарну службу України» затвердженого указом Президента України від 6 квітня 2011 року №394/2011 є центральним органом виконавчої влади, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Зауважують, що Державний департамент України з питань виконання покарань та ДПСУ, як його правонаступник не є органом дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, тобто тим органом до якого може застосовуватись положення ст..1176 ЦК України, як підстави стягнення моральної шкоди.

Зазначають, що регіональною комісією з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі в Харківській області від 25.06.2009 року №24 ОСОБА_1 визначено вид установи виконання покарань та направлено до колонії максимального рівня безпеки відповідно до підпункту 2.5.2 Інструкції про порядок розподілу, направлення а переведення для від

На даний час рішення від 25.06.2009 року №24 в установленому законом порядку не визнано протиправним та не скасовано, так само, як і дії органу чи його посадових осіб відповідальних за направлення ОСОБА_1 до колонії максимального рівня безпеки для відбування покарання не визнано незаконним, тому вважають, що не має правових підстав вважати доведеним завдання позивачу моральної шкоди внаслідок визначення виду установи відбування покарання.

Вказують, що необґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо викладення відповідачем у позові інших підстав порушення відповідачем його прав та свобод, адже сам позивач посилається на рішення ЄСПЛ від 18.12.2018 року по справі №36853/09, як на доказ порушення його прав відповідачем під час відбування ним покарання у Слов`яносербській виправній колонії Луганської області №60. За вказаний рішенням позивач отримав справедливу сатисфакцію і повторного стягнення моральної шкоди з цих самих обставин не передбачено.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком колегії суддів судової палати по кримінальним справа апеляційного суду Харківської області від 14.04.2009 позивача ОСОБА_1 було засуджено за вчинення злочинів, передбачених ст.ст. 190 ч. 4, 263 ч. 1, 400 КК України до 10 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, з відбуттям кримінального покарання у кримінально виконавчої установі, строк відбуття покарання визначено рахувати з 03.04.2008.

З витягу з рішення комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі в Харківській області, встановлено, що рішенням комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі в Харківській області (протокол від 25.06.2009 за № 24 ) відповідно до ст. 86 КВК України ( в редакції Закону від 2003 року ) позивачу ОСОБА_1 визначено вид установи виконання покарань : виправна колонія максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу.

Також, встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач ОСОБА_1 в період з 11.05.2010 по 22.03.2011 відбував призначену вироком суду міру кримінального покарання в Слов`яносербської виправної колонії УДДУПВП в Луганській області ( № 60 ) максимального рівня безпеки з відбуванням покарання на дільниці приміщень камерного типу.

Під час відбування призначеного вироком суду кримінального покарання в Слов`яносербської виправної колонії № 60 Луганської області позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався з відповідними скаргами та заявами до уповноважених осіб ДПтСУ та прокуратури Луганської області з приводу порушень приписів на той час діючого КВК України в частині визначення йому для відбування покарання саме в виправній колонії максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу. Однак зазначені скарги ОСОБА_1 були залишені без задоволення, як такі, що не відповідають вимогам внутрішніх інструкцій та розпоряджень, які регламентують діяльність ДПтСУ.

Задовольняючи часткового позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що враховуючи характер і обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, їх глибину, тривалість, характер немайнових витрат, тяжкість вимушених змін у його житті, - обґрунтованим, розумним і справедливим розміром відшкодування позивачу спричиненої йому моральної шкоди є сума в 50000 гривень.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 3 Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанова) судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної Постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст..86 КВК України ( в редакції Закону на момент прийняття рішення щодо позивача)вид колонії, в якій засуджений до позбавлення волі відбувають покарання, визначається Державним департаментом України з питань виконання покарань.

Статтею 18 КВК України (в редакції чинної на момент прийняття рішення щодо позивача) передбачено, що у виправних колоніях середнього рівня безпеки відбувають покарання, зокрема, чоловіки, вперше засуджені до позбавлення волі за тяжкі та особливо тяжкі злочини. У виправних колоніях максимального рівня безпеки відбувають покарання, зокрема, чоловіки, засуджені за умисні особливо тяжкі злочини.

Інструкцією про порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, затвердженою наказом державного департаменту України з питань виконання покарань 16.12.2003 №261, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.12.2003 року за №1270/8591 , регламентується детально положення ст..18 КВК України.

Так, п.2.1 Інструкції визначено, що розподіл і направлення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі, і слідчих ізоляторів до установ виконання покарань здійснюється Регіональними комісіями безпосередньо у СІЗО.

Відповідно до п.2.4 Інструкції до виправних колоній середнього рівня безпеки у СІЗО направляються чоловіки, вперше засуджені до позбавлення волі за тяжкі та особливо тяжкі злочини.

Згідно з положеннями підпункту 2.5.2 Інструкції, до виправних колоній або секторів максимального рівня безпеки з відбування покарання у приміщенням камерного типу направляються, чоловіки, засуджені до покарання у виді позбавлення волі на певний строк за посягання за життя захисника чи представника особи у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги.

Встановлено та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_1 засуджений за вчинення інкримінованих йому злочинів був вперше, так як раніше кримінальних правопорушень не вчиняв, до кримінальної відповідальності не притягувався.

Отже, враховуючи зазначені норми закону та положення Інструкції суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що уповноваженими особами ДПтСУ було порушено права ОСОБА_1 внаслідок визначення більш суворого ніж передбачено законом місця та умов відбуття кримінального покарання, а саме у виправній колонії максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу.

Проте погодитись з рішення суду у частині визначення розміру завданої моральної шкоди не можна.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так з матеріалів справи вбачається, що 18.12.2018 року ЄСПЛ у справі «Сергій Смірнов проти України» своїм рішенням частково задовольнив вимоги позивача та визнав порушення ст..ст.3, 13 Конвенції у зв`язку з наданням неналежної медичної допомоги під час тримання під вартою, з відсутністю ефективного національного засобу юридичного захисту щодо скарг ОСОБА_1 на надання неналежної медичної допомоги під час тримання під вартою; порушення ст..8 Конвенції у зв`язку з переглядом листування ОСОБА_1 з різними суб`єктами, листування з якими підлягало перегляду за національним законодавством. З України на користь ОСОБА_1 було стягнуто у відшкодування моральної шкоди 4000 євро, яка була реально сплачена ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету України на день розгляду цієї справи судом.

Також зазначеним рішенням ЄСПЛ були відхилені та неприйняті вимоги ОСОБА_1 в частині побутових умов утримання його за місцем відбування кримінального покарання, так як ОСОБА_1 не було надано суду послідовного та детального опису побутових умов тримання його під вартою у колонії.

Обґрунтовуючи позов щодо визначення суми у відшкодування моральної шкоди у справі, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 посилався на те, що він внаслідок незаконних дій відповідача був підданий тортурам і нелюдському поводженню, що принижує його честь та в свою чергу привело до заподіяння моральних та душевних страждань, порушення його звичайного ладу життя, погіршенню та позбавленню можливості в реалізації своїх звичок та бажань, принизило його честь, гідність та ділову репутацію, привело до погіршення стану здоров`я, що в свою чергу вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя та доказом чого є рішення ЄСПЛ від 18.12.2018.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Враховуючи що вищезгаданим рішенням ЄСПЛ ОСОБА_1 вже отримано справедливу сатисфакцію за порушення його прав, які пов`язані з неможливості отримати належну медичну допомогу в умовах утримання в місцях позбавлення волі, що частково є підставою розглянутого судом позову щодо умов утримання, інші підстави заявленого ним по справі не мають обґрунтування та підтвердження конкретними доказами в матеріалах справи про негативні наслідки для позивача від помилково визначеного режиму його утримання, з урахуванням тривалості більш суворого режиму для позивача, більше одинадцяти місяців, після чого відбулося його пом`якшення до необхідного, судова колегія приходить до висновку, що виходячи з загальних засад цивільного судочинства, справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню має бути зменшений до 25000грн, в межах доведеного.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Згідно п.п.1, п.41 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року N845, ст.25 БК України, Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Виходячи зі змісту ст.ст. 23,47,48 Бюджетного кодексу України, згідно яких Казначейство України здійснює контроль за відповідністю кошторисів розпорядників бюджетних коштів розпису бюджету стягнення зазначеної шкоди здійснюється з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Внаслідок цього підлягає зміні порядок стягнення присудженого судом відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи викладене, оскільки суд неповно з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд помилився із застосуванням норм матеріального права, відповідно до п.па., 2-4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України апеляційні скарги Міністерства юстиції України, Державної пенітенціарної служби України підлягають частковому задоволенню, а рішення суду відповідній зміні.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України, Державної пенітенціарної служби України задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року змінити.

Зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутої судом на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до 25 000 (двадцяти п`яти тисяч) гривень шляхом стягнення цих коштів на його користь з Державного бюджету України, з єдиного казначейського рахунку.

Судові витрати, понесені Міністерства юстиції України, Державної пенітенціарної служби України по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги віднести на рахунок держави.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 03 грудня 2020 року.

Головуючий суддя В.Б.Яцина

Судді колегії І.В.Бурлака.

О.М. Хорошевський.