ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1856/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/2959/19 Категорія: 304090000 Тептюк Є. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя доповідач)

Суддів Бородійчука В. Г., Василенко Л. І.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»;

відповідач ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2020 року, постановленого під головуванням судді Тептюка Є. П. у залі суду Черкаського районного суду Черкаської області 15.09.2020 року, повний текст рішення складений 22 вересня 2020 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

16 грудня 2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом доОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідач ОСОБА_1 звернувся в банк з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 26.06.2017 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 200 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У позовній заяві зазначено, що відповідач ОСОБА_1 , свої зобов`язання по договору надання банківських послуг не виконав і станом на 28.11.2019 року внаслідок невиконання ним взятих на зобов`язань, сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 237 134,97 грн., що складається із: 198 114,23 грн. заборгованості за тілом кредиту; 39 020,74 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом.

Разом з тим, позивач у позовній заяві вказує, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. А кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Таким чином, заборгованість до стягнення становить 198 114,23 грн., яка складається з: 198 114,23 грн. заборгованості за тілом кредиту.

За таких обставин, представник банку просить стягнути із відповідача ОСОБА_1 на користь банку 198 114,23 грн. заборгованості за тілом кредиту та судові витрати у розмірі 2 971, 71 грн.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору № б/н про надання банківських послуг від 26.06.2017 року в розмірі 198 114 (сто дев`яносто вісім тисяч сто чотирнадцять) грн. 23 коп.

Судові витрати АТ КБ «ПриватБанк» компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 оскаржив дане рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу через суд першої інстанції 13 жовтня 2020 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 вказує, що з даним рішенням суду не погоджується, оскільки вважає, що рішення суду прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, із порушенням норм процесуального і матеріального права.

Скаржником вказано, що позивач не надав суду першої інстанції жодних доказів того, що відповідач заборгував банку грошові кошти, зазначені в позовних вимогах. Надані банком документи не можуть підтверджувати факт існування боргу відповідача ОСОБА_1 перед позивачем, розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом. Копія анкети - заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Приватбанку не може підтверджувати існування боргу, бо вона є лише пропозицією укласти договір в розумінні ЦК України.

Відповідач ОСОБА_1 вказує у скарзі, що не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду про те, що визначена позивачем заборгованість підтверджується випискою по рахунку. Згідно виписки по рахунку станом на 09. 01. 2019 року позивачем по картці відповідача був встановлений кредитний ліміт 0, 00. Він посилається, що відповідачем був проведений переказ власних коштів на картку 10 січня 2019 року в сумі 751,10 грн., а 11 січня 2019 року в сумі 20 000, 00 грн., тому ОСОБА_1 використовувалися по даному картковому рахунку власні кошти, а також кошти, отримані від здійснення підприємницької діяльності.

Скаржник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення , яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу від банку на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

Згідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

25 листопада 2020 року на електронну адресу Черкаського апеляційного суду надійшла заява від відповідача по справі ОСОБА_1 Вх № 12149/20 Вх. , в якій він просить відкласти розгляд справи, у зв`язку з його перебуванням на самоізоляції відповідно до порядку визначеного постановою КМУ « Про запобігання поширенню на території України корона вірусу СOVID 19» від 11. 03. 2020 року № 211, з урахуванням Указу Президента України від 13.03. 2020 року « Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби СOVID 19, спричиненої корона вірусом.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що заява відповідача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, а розгляд справи слід проводити у порядку письмового провадження без участі сторін на підставі наявних у справі доказів згідно вимог цивільно процесуального закону.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї у відповідності до ч. 2 ст. 367 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, приймаючи до уваги, що банком іншим вимог не заявлено, тому суд дійшов висновку, що укладений між сторонами кредитний договір від 26.06.2017 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), але враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку банку не повернуті, то суд прийшов до висновку про необхідність стягнення із відповідача на користь банку існуючої заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг від 26.06.2017 року у розмірі 198114 грн. 23 коп., пославшись на вимоги частини 2 статті 530 ЦК України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом 26 червня 2017 року відповідачем ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У заяві зазначено, що відповідач ОСОБА_1 згоден з тим, що ця заява разом із Пам?яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді ( а. с. 8).

Судом встановлено, що у даній анкеті-заяві містяться фактично анкетні дані відповідача ОСОБА_1 , підпис позичальника, яка датована 26 червня 2017 року, у даній анкеті заяві від 26.06.2017 року відсутня підтверджуюча інформація про обраний відповідачем банківський продукт та про бажаний для відповідача розмір кредитного ліміту, оскільки у відповідних графах відсутні та не занесена інформація та необхідні відмітки.

Звертаючись до суду із позовними вимогами, позивачем по справі АТ КБ «Приватбанк» було надано суду розрахунок заборгованості за договором б/н від 26.06. 2017 року, яка станом на 28.11.2019 року становить 237 134,97 грн., що складається із: 198 114,23 грн. заборгованості за тілом кредиту; 39 020,74 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом ( а. с. 6 - 7).

На а. с. 88 94 міститься копія виписки, яка надана представником банку у відповідь на відзив 30 липня 2020 року, із якої вбачається, що станом на 22.07.2020 року за договором № б/н використання коштів перевищує надходженням на 198 114,23 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди у відповідності до ст. 638 ЦК України.

За статтями 526 та 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним згідно ст. 1055 ЦК України.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Особливостями договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Виходячи з позовних вимог, саме про такий договір зазначав банк.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ц ього Кодексу.

Матеріалами справи встановлено, що у заяві від 26 червня 2017 року процентна ставка банком не зазначена.

Як вбачається із прохальної частини позовних вимог, банк просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 лише заборгованість по тілу кредиту в розмірі 198 114, 23 грн., вимоги щодо стягнення із відповідача нарахованих процентів банком не підтримано, що є його правом позивача.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Апеляційний суд поділяє висновки суду першої інстанції, що надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати беззаперечною складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ним нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків суду першої інстанції, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув позов у межах заявлених АТ КБ «ПриватБанк» вимог, і на підставі доказів, поданих позивачем, тому прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення заборгованості із відповідача ОСОБА_1 в розмірі 198 114, 23 грн.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що посилання скаржника в апеляційній скарзі на ту обставину, що ним використовувалися по картковому рахунку власні його кошти та кошти, отримані ним від здійснення підприємницької діяльності є безпідставними, оскільки самим же скаржником на надано доказів на спростування та документального підтвердження даних обставин.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги щодо скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги про ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову банку.

Апеляційний суд вважає, що слід відзначити, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Посилання скаржника щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права не доведено, такі докази в апеляційній скарзі не наведено, тому доводи скаржника є безпідставними та необґрунтованими, і не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Василенко Л. І.