Дата документу 18.11.2020
Справа № 334/5947/19
Провадження № 2/334/1105/20
18 листопада 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Баруліної Т.Є.;
за участю секретаря Панасюри Н.С.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про усунення перешкод у користуванні майном,
Позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 липня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі №478. виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Грибановою О.В.
15 травня 2018 року апеляційний суд Запорізької області виніс постанову, якою витребував у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , передавши її ОСОБА_1 .Решта рішення була залишена без змін. Рішення набрало законної сили.
Таким чином, після набрання судовими рішеннями законної сили ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням та повинна була знятись з реєстрації в спірній квартирі та зняти з реєстрації місце проживання своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Тому позивачка була вимушена звернутись до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права, який уточнила протягом судового розгляду та просить суд усунути їй перешкоди в користуванні квартирою шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 , стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 гривень, а також стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 5000,00 гривень на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката.
Справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень.
Позивачка та її адвокат Кузнєцов Д.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягають на задоволенні позову, не заперечують проти ухвалення заочного рішення.
Представник районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, надала заяву про розгляд справи без їх участі та надала суду Висновок органу опіки та піклування про можливість визнання малолітньої ОСОБА_3 , 2016 р.н. такою що втратила право користування спірною квартирою.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце слухання справи була повідомлені вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією, у визначений строк не надала суду відзив на позовну заяву.
Представник Департаменту реєстраційних послуг ЗМР надав суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності на розсуд суду.
Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідача.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Судом встановлено, що житлове приміщення (квартира) за адресою: АДРЕСА_4 , належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 липня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі №478, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Грибановою О.В.,, що підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно від 26.07.2019 року (а.с.7,8).
15 травня 2018 року апеляційний суд Запорізької області виніс постанову, якою витребував у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , передавши її ОСОБА_1 .Решта рішення була залишена без змін. Рішення набрало законної сили (а.с.13-16).
Факт непроживання відповідачів за вказаною адресою підтверджується Актом обстеження умов проживання від 13.10.2020р., складеного комісією працівників райдержадміністрації ЗМР по Дніпровському району, згідно якої квартира нежила, проводяться ремонтні роботи, відповідачі за вказаною адресою зареєстровані, однак не проживають з моменту реєстрації (а.с.77).
Крім того, заступником голови районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району затверджений Висновок органу опіки та піклування № 05/01-27/1405 від 20.10.2020р., в якому, враховуючи вищезазначені обставини, факт непроживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в квартирі, тривале некористування квартирою, орган опіки та піклування дійшов висновку про можливість визнання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.75-76).
Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним
Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Наявність реєстрації відповідачів у квартині АДРЕСА_3 приводить до обмеження права власності позивача, що виражається в неможливості розпорядитись об`єктом власності на свій розсуд, які зокрема полягають у тому, що вона змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг.
Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
В даному випадку рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2017 року та постановою Апеляційного суду Запорізької області від 15 травня 2018 року майно було витребувано у відповідачки ОСОБА_2 , у зв`язку з цим ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням. Щодо малолітньої ОСОБА_3 , то згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла.
Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло.
Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.
Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_3 не є членами сім`ї позивачки, були зареєстровані в даному житловому будинку на підставі недійсного договору купівлі-продажу спірної квартири та після скасування державної реєстрації права власності за відповідачкою ОСОБА_2 на спірну квартиру, витребування у ОСОБА_2 та передачі квартири позивачці ОСОБА_1 на підставі рішення суду, яке набрало чинності, втратили право користування даним житлом, оскільки після ухвалення рішення суду, яке набрало чинності 15.05.2018 року добровільно з реєстраційного обліку не знялися, та залишаються зареєстрованими в спірному житловому будинку,що спричиняє позивачу власнику житла, додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності, які полягають у надмірному нарахуванні вартості комунальних послуг.
Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатом розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
24 жовтня 2016 року між позивачкою та адвокатом Кузнєцовим Д.О. був укладений договір про надання правової допомоги, за яким адвокату було сплачено 5000 гривень за ведення справи, що підтверджується копією договору, квитанцією № 01/к від 14.01.2020р. та актом виконаних робіт. Крім того, позивачкою при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в сумі 768,40 гривень.
Отже, вимоги позивачки про стягнення на її користь судових витрат, які складаються із судового збору та витрат на правову допомогу є обґрунтованими, документально підтвердженими, а тому підлягають стягненню з відповідача за рішенням суду.
Керуючись Конституцією України, ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 346, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 9, 64,72 ЖК України, суд
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 5000,00 гривень (п`ять тисяч гривень) та судовий збір у розмірі 768,40 гривень (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 27.11.2020 року.
Суддя: Баруліна Т. Є.