Дата документу 02.12.2020 Справа № 334/7534/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 334/7534/17Головуючий у 1-й інстанції Баруліна Т.Є. Повний текст рішення складено 31.01.2020 року.
Пр. № 22-ц/807/1402/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання боргових розписок недійсними

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулись до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 3-5), в якому просили стягнути в солідарному порядку з відповідачів в рівних частинах кожному, суму боргу в розмірі 1043658,67 грн. та понесені судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивачі зазначали, що починаючи з 2005 року вони підтримували дружні стосунки з сім`єю відповідачів. У жовтні 2013 року до них звернувся ОСОБА_2 з проханням надати їм в борг на сімейні потреби грошові кошти на погашення заборгованості перед банком за кредитним договором. Позивачі погодились, та в жовтні 2013 року особисто ОСОБА_2 написав розписку про те, що вони з дружиною ОСОБА_1 отримали у ОСОБА_4 і ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США, та вказана розпискам була підписана обома відповідачами, подружжям ОСОБА_6 . В жовтні 2015 року відповідачка ОСОБА_1 наполягла на тому, щоб розписка в отриманні ними 25000,00 доларів США була переписана, а саме: щоб розписки в отримання боргу були написані і нею, ОСОБА_1 на суму 15000,00 доларів США, і ОСОБА_2 - на суму 10000,00 доларів США. Позивачі погодились на ці умови, та ОСОБА_2 власноруч написав розписку про те, що він отримав в борг від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 24.12.2014 року. 15.10.2015 року ОСОБА_1 написала розписку про отримання нею в борг у ОСОБА_5 грошових коштів в розмірі 15000,00 доларів США, які вона зобов`язалась повернути 01.10.2016 року, а також ОСОБА_1 зобов`язувалась сплатити, крім основної суми боргу, і грошові кошти за користування боргом, а саме: по 150,00 доларів США за кожен місяць користування боргом. В забезпечення повернення боргу ОСОБА_1 в розписці вказала про те, що заставою повернення нею загальної суми боргу є частина будинку АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності. Починаючи із листопада 2016 року по теперішній час, позивачі неодноразово усно звертались до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вимогами щодо повернення ними боргу, але останні відмовлялись повертати борг посилаючись на відсутність у них «вільних» грошових коштів.

Станом на 15.11.2017 року за відомостями офіційного сайту Національного Банку України (далі - НБУ), курс долару США до гривні України становить: 2649,6 грн. за 100 доларів США (1 долар США дорівнює 26,496 гривні України). Сума основного боргу ОСОБА_2 перед ними, в особі ОСОБА_4 , становить 264960,00 грн. із розрахунку: 10000,00 доларів США X 26,496. Сума основного боргу ОСОБА_1 перед ними, в особі ОСОБА_5 , становить 397440,00 грн. із розрахунку: 15000 доларів США X 26,496.

При цьому, загальна сума боргу відповідачки ОСОБА_1 перед ОСОБА_5 за договором позики, оформленого письмовою розпискою від 15.10.2015 року становить: 554826,24 грн., із розрахунку: 397440,00 грн. (основна заборгованість) + 99360,00 грн. (пеня за 25 місяців) + 58026,24 грн.(інфляційні витрати). Загальна сума боргу відповідача ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 за договором позики, оформленого письмовою розпискою становить 577689,02 грн., із розрахунку: 264960,00 грн. (основна заборгованість) + 101820,86 грн. (пеня за несвоєчасне повернення) + 210908,16 грн. (інфляційні витрати). Загальна сума боргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 і ОСОБА_5 складає 1132514,26 грн.

Протягом судового розгляду позивачі уточнили свої позовні вимоги (а.с. 184-188), зменшивши їх розмір, зазначили, що борг ОСОБА_1 перед ОСОБА_5 за договором позики становить 12000,00 доларів США. Станом на 29.05.2018 року за курсом НБУ курс 1 долару США становить 26,149490 грн. Основна сума боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_5 становить 313793,88 (12000,00 доларів США х 26,149490). Станом на 29.05.2018 року термін прострочення ОСОБА_1 виконання своїх обов`язків з повернення боргу становить 17 місяців (150х17=2550 доларів США). Враховуючи курс долару США станом на 29.05.2018 року, сума пені у гривні України становить 66681,1995грн. (2550,00 доларів США X 26,149490). Інфляційні витрати за несвоєчасне повернення боргу ОСОБА_1 складають 58472,822 грн. із розрахунку: (313793,88 X 1,1863415 /сумарний індекс інфляції за 17 міс./) - 313793,88. Таким чином, загальна сума боргу відповідачки ОСОБА_1 перед подружжям ОСОБА_7 в особі ОСОБА_5 становить: 438947,902 грн.

Сума основного боргу ОСОБА_2 перед позивачами, в особі ОСОБА_4 , становить 261494,90 грн. із розрахунку: 10000,00 доларів США X 26,149490. Термін прострочення відповідачем ОСОБА_2 повернення боргу розраховується за період з 25.12.2014 року по 25.12.2017 року (в межах строку позовної давності), оскільки в розписці ОСОБА_2 не міститься посилання на розмір неустойки у разі невиконання взятих ним на себе обов`язків щодо повернення боргу, тому до відносин ОСОБА_4 із ОСОБА_2 використовуються загальні положення Цивільного законодавства щодо забезпечення виконання зобов`язань (ст.ст. 549,551 ЦК України) та положення ЦК України щодо врегулювання відносин за договором позики (ст. ст. 1048, 1052 ЦК України). Отже, сума процентів за період прострочення повернення боргу становить 126072,781 грн. із розрахунку складання сум процентів за окремі періоди дії облікових ставок НБУ. Інфляційні витрати за несвоєчасне повернення боргу ОСОБА_2 складають 217143,09 грн. із розрахунку: (261494,90 X 1,8303913 /сумарний індекс інфляції за 3 роки/) - 261494,90. Таким чином, загальна сума боргу ОСОБА_2 перед подружжям ОСОБА_7 в особі ОСОБА_4 , за договором позики, оформленого письмовою розпискою становить: 604 710,771 грн. Отже, загальна сума боргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 і ОСОБА_5 складає 1043658,67 грн., яку позивачі просили стягнути з відповідачів за рішенням суду.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Баруліну Т.Є. (а.с. 23).

Ухвалою судді суду першої інстанції від 28 листопада 2017 року (а.с. 30) відкрито провадження у цій справі.

У березні 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду із зустрічним позовом про визнання боргових розписок недійсними (т.с. 1 а.с. 56-61), який в подальшому уточнили та в якому просили визнати недійсними боргову розписку, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на суму 10000,00 доларів США та боргову розписку, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на суму 15000,00 доларів США без застосування наслідків недійсності правочину та судові витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування свого зустрічного позову зазначали, що в первісній позовній заяві про стягнення боргу позивачі вказали, що в жовтні 2013 року особисто ОСОБА_2 написав їм розписку про те, що він та ОСОБА_1 отримали в них грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США, яка нібито була підписана ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , однак це не відповідає дійсності, оскільки, грошові кошти у сумі 25000,00 доларів США були отримані від ОСОБА_4 особисто ОСОБА_2 , які він зобов`язувався повернути до 24.12.2014 року.

22.12.2016 року ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу у розмірі 25000,00 доларів США віддала ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 3000,00 доларів США, про що свідчить власноруч написана ОСОБА_5 розписка, а також в лютому 2015 року віддавала ОСОБА_5 5000,00 грн. Всі фінансові справи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 намагались вирішити шляхом переговорів з позивачами за первісним позовом. Для вирішення цієї ситуації, з метою погашення боргу перед родиною ОСОБА_7 навіть пропонувався варіант продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , однак для продажу будинку потрібний час, а позивачі не бажають чекати. Швидкий продаж дуже сильно знижує вартість будинку та родина ОСОБА_6 , не маючи іншого житла, просто залишиться на вулиці.

Стягнення грошових коштів за двома окремими борговими розписками стало для ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повною несподіванкою, оскільки ці розписки були складені та передані родині ОСОБА_7 за їхньою вимогою, як вони самі зазначали, як додаткова гарантія по сплаті боргу за розпискою від жовтня 2013 року, за якою ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 25000,00 доларів США. Подружжя ОСОБА_6 писало свої розписки в себе вдома та без сторонніх осіб, а потім ОСОБА_1 особисто передала обидві розписки ОСОБА_5 . Згодом, ОСОБА_5 повернула ОСОБА_1 боргову розписку на 25000,00 доларів США підписану ОСОБА_2 .. При цьому, за поданими до позовної заяви розписками, ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 реальних грошових коштів не отримували, оскільки основна боргова сума 25000,00 доларів США була отримана від ОСОБА_4 особисто ОСОБА_2 за іншою борговою розпискою.

Розписки, за якими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимагають стягнення грошових коштів, на їх думку є фіктивними, оскільки не передаючи за цими розписками реальних грошових коштів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заздалегідь знали, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не зможуть повернути те, що за ними не отримували. В свою чергу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розуміли, що за цими фіктивними розписками жодних зобов`язань не виникає, не мали на меті отримати будь-які кошти в позику та жодних дій для виконання договорів позики не вчиняли. Саме на вимогу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були складені дві розписки без наміру створити юридичні наслідки, так як останні не мали наміру передавати за цими розписка гроші.

Ухвалою суду першої інстанції вказаний зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду у цій справі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2020 року (а.с. 212а-216) позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти за договором позики від 15.10.2015 року в розмірі 313793,88 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошові кошти за договором позики від 24.12.2014 року в розмірі 261494,90 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору в сумі 2498,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в сумі 2081,66 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання боргових розписок недійсними відмовлено.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині відмови, у цій справі погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 220-225) просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі, стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 судові витрати зі сплати судового збору.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 1 а.с. 231).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 07.04.2020 року (т.с. 1 а.с. 241) та відстрочено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2020 року у цій справі у розмірі 15654,87 грн. до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції за результатами розгляду вказаної апеляційної скарги скаржників.

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 1 а.с. 243) справу призначено до апеляційного розгляду.

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 (т.с. 2 а.с. 14-21).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 10.06.2020 року, не відбувся, оскільки суддя-член колегії Запорізького апеляційного суду Подліянова Г.С. перебувала на нетривалому лікарняному, який не давав можливості її заміни в автоматизованому порядку іншим суддею (довідка т.с. 2 а.с. 25), та був відкладений з урахуванням відпустки судді-доповідача у період з 06 липня 2020 року по 07 серпня 2020 року включно (т.с. 2 а.с. 32-33).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді замість 40 суддів за штатом фактично працює 18 суддів).

Також, за змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» в редакції Закону № 540-IX, який був чинним з 02.04.2020 року по 16.07.2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. …. 371… цього Кодексу.. , а також строк…розгляду апеляційної скарги … продовжуються на строк дії такого карантину.

В Україні на час розгляду цієї справи апеляційним судом карантин діє з 12 березня 2020 року по 31 грудня 2020 року включно, що є загальновідомою інформацією.

У судовому засіданні 23 вересня 2020 року розпочато розгляд цієї справи апеляційним судом по суті: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника адвоката Шумського І.В., який одночасно є представником також ОСОБА_2 , представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвоката Працевитого Г.О., досліджено матеріали цієї справи, у розгляді цієї справи оголошено перерву після роз`яснення апеляційним судом стороні Цион в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України право надати (не надати) апеляційному суду оригінал розписки ОСОБА_2 на суму 25000 доларів США, яким сторона ОСОБА_6 виявила бажання скористатись.

30 листопада 2020 року ОСОБА_1 надала апеляційному суду клопотання про долучення до метеріалів цієї справи оригіналу квитанції про сплату судового збору у повному обсязі (т.с. 2 а.с. 47-48).

У судове засідання 02 грудня 2020 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи через своїх представників ОСОБА_3 та ОСОБА_8 відповідно, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подали.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подали апеляційному суду клопотання про відкладення розгляду справи (т.с. 2 а.с. 49).

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив: у задоволенні клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи відмовити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за присутністю представника ОСОБА_2 адвоката Шумського І.В. (т.с. 1 а.с. 228), ОСОБА_1 та представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвоката Працевитого Г.О. (т.с. 2 а.с. 35, 36).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 частково та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цій справі, керувався ст. 10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, ст. 207, 526, 612, 1046, 1047, 1049 ЦК України та виходив із часткової обґрунтованості та доведеності первісних позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і відсутності підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції правильно при вирішенні цієї справи виходив із такого.

Згідно із ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

У відповідності до ч. ч. 5 та 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

В суді першої інстанції сторони визнали, що дійсно у жовтні 2013 року ОСОБА_2 отримав від подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в борг грошові кошти у сумі 25000 доларів США для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до розписки, яку було надано суду представником ОСОБА_2 - адвокатом Шумським І.В., у жовтні 2013 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 25000 доларів США за курсом гривні, яку зобов`язався повернути до 24.12.2014 року (копія т.с. 1 а.с. 62).

Також сторонами визнано, що кошти за даною розпискою на 25000 доларів США подружжям ОСОБА_6 не були повернуті подружжю ОСОБА_7 , та що були написані інші розписки, кожним із подружжя ОСОБА_6 окремо, в замін розписки про борг на 25000 доларів США, яку подружжя ОСОБА_7 повернули подружжю ОСОБА_6 .

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 особисто написав розписку, що отримав у борг від ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 10000 доларів США по курсу гривні та зобов`язався повернути суму боргу до 24.12.2014р., що підтверджується оригіналом розписки, власноруч складеної та підписаної відповідачем ОСОБА_2 , яка долучена до матеріалів справи (наданою суду у матеріали цієї справи стороною Заярнюк т.с. 1 а.с. 208).

Також, відповідачка ОСОБА_1 , 15.10.2015 року особисто написала розписку, що отримала у борг від ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 15000 доларів США під 12 % річних, строком на 1 рік, під заставу частини будинку по АДРЕСА_1 , та зобов`язалась повернути суму боргу 15000 доларів США з щомісячною сплатою 1% на місяць, що складає 150 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 01.10.2016р., що підтверджується оригіналом розписки, підписаної відповідачкою ОСОБА_1 (наданою суду у матеріали цієї справи стороною Заярнюк т.с. 1 а.с. 207).

Також в суді першої інстанції було визнано, що за зазначеними вище окремими розписками грошові кошти подружжям ОСОБА_7 вже не передавалися подружжю ОСОБА_6 .

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , написавши особисто нові розписки окремо кожним щодо отримання в борг 10000 та в борг 15000 доларів США окремо від кожного із подружжя ОСОБА_7 , без отримання грошових коштів по даним розпискам, провели зміну умов договору позики, який був оформлений розпискою, щодо отримання в борг 25000 доларів США. Підписуючи власноруч розписки, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 добровільно погодились на зміну умов договору боргу. Оскільки, вони передали зазначені нові дві розписки на загальну суму 25000 доларів США подружжю ОСОБА_7 , взамін отримавши оригінал розписки, яка була написана щодо отримання в борг 25000 доларів США, отримання яких було підтверджено в судовому засіданні ОСОБА_1 .

Вказані розписки написані відповідачами за первісним позовом власноручно, без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне їх волевиявлення при їх складанні та на підставі вказаних розписок сторони фактично переуклали договір позики. Зазначені розписки, є документом, що підтверджує боргове зобов`язання позичальників, містить умови отримання позичальниками у борг грошових коштів та зобов`язання з їх повернення, та із зазначенням строку виконання зобов`язання.

Також сторонами у суді першої інстанції було визнано, що ОСОБА_1 повернула ОСОБА_5 3000 доларів США, про що остання написала власноруч розписку.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.12.2016 р. ОСОБА_5 особисто написала розписку ОСОБА_1 , що вона отримала 3000,00 доларів США від ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу в розмірі 25 000 доларів США, та що борг на 22.12.2016 року складає 22000 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки (наданим суду у матеріали цієї справи ОСОБА_1 т.с. 1 а.с. 209).

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей того ж роду та такої ж якості.

Ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: оплата неустойки та відшкодування збитків.

Згідно із правил ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд першої інстанції правильно врахував: сторони визнали, що дійсно у жовтні 2013 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 в борг грошові кошти у сумі 25000 доларів США за курсом гривні, для погашення заборгованості за кредитом та яку зобов`язався повернути до 24.12.2014 року. Кошти за даною розпискою на 25000 доларів США не були повернуті подружжю ОСОБА_7 , а натомість були написані дві розписки, кожним із подружжя ОСОБА_6 окремо, взамін розписки про борг на 25000 доларів США, яку подружжя ОСОБА_7 повернули подружжю ОСОБА_6 , та оригінал якої перебуває саме у ОСОБА_2 . Також у грудні 2016 року, ОСОБА_1 вже за новими розписками повертала 3000,00 доларів США ОСОБА_5 .

Враховуючи, вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в суді було підтверджено факт отримання в борг (із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, а саме 25000 доларів США, що також підтверджуються наданими розписками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , написаними особисто, щодо отримання в борг 10000 та 15000 доларів США, тобто між сторонами було погоджено зміни до договору позики, та первинна розписка на 25000 доларів США була замінена двома новими розписками на 10000 та 15000 доларів США.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1102 від 31.03.2000 року в рівних частинах належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (т.с. 1 а.с. 22, 39-41).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язання повернути борг не виконали, оскільки було повернуто всього 3000 доларів США, про що свідчить наявність на руках у позивачів оригіналів спірних розписок як боргового документу, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

Сума заборгованості за розпискою ОСОБА_1 перед ОСОБА_5 за договором позики не повернута та становить 12000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29.05.2018 (1 долар США - 26,149490 грн.), становить 313793,88 грн (12000,00 доларів США х 26,149490).

Сума заборгованості за розпискою ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 , за договором позики не повернута та становить 10000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.05.2018 (1 долар США - 26,149490 грн.), 261 494,90 грн. (10000,00 доларів США х 26,149490).

Крім того, позивачі за первісним позовом також просили стягнути з ОСОБА_1 суму пені у гривні України відповідно до умов, зазначених у розписці у розмірі 66681,1995 грн. (2550,00 доларів США х 26,149490) та інфляційні витрати за несвоєчасне повернення боргу ОСОБА_1 у розмірі 58472,822грн. із розрахунку: (313793,88 х 1,1863415 /сумарний індекс інфляції за 17 міс./) - 313793,88.

Також, позивачі за первісним позовом просили стягнути з ОСОБА_2 суму пені за несвоєчасне повернення боргу у розмірі 126072,781 грн. із розрахунку облікових ставок НБУ та інфляційні витрати за несвоєчасне повернення боргу ОСОБА_2 у розмірі 217 143,09 грн. із розрахунку: (261494,90 X 1,8303913 /сумарний індекс інфляції за 3 роки/)-261494,90.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо в договорі немає умови про розмір процентів, він визначається обліковою ставкою банківського процента (ставкою рефінансування), встановленою Національним банком України

Ч. 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правовий наслідків, які обумовлювалися ним правочином. Фіктивний правочин визнається дим недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюється законами.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що було підтверджено факт отримання в борг грошових коштів у сумі 25000 доларів США, та зазначені розписки написані відповідачами за первісним позовом власноручно, без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне їх волевиявлення при їх складанні та на підставі вказаних розписок сторони фактично переуклали договір позики, тому суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги позивачів за зустрічним позовом у цій справі не підлягають задоволенню, та не можуть бути визнані недійсними договір позики укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на суму 10000 доларів США та договір позики укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на суму 15000 доларів США, оскільки первинна розписка на 25000 доларів США була замінена відповідачами за первісним позовом двома новими розписками на 10000 та 15000 доларів США.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Отже, норми ч. 2 ст. 625 ЦПК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні. Оскільки між сторонами було укладено розписку на позику у вираженні грошових зобов`язань в іноземній валюті, саме в доларах США, то суд першої інстанції правильно вважав, що у задоволенні позовних вимог позивачів за первісним позовом в частині стягнення інфляційних витрат з ОСОБА_1 в сумі 58472,822грн. та з ОСОБА_2 у сумі 217143,09 грн. у цій справі слід відмовити.

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, посилаючись на вимоги ст. ст. 549, 551 ЦПК України позивачі за первісним позовом просили також стягнути з ОСОБА_1 пеню в сумі 66681,1995 грн. та з ОСОБА_2 пеню в сумі 126072,781 грн., розрахунок якої здійснили відповідно до облікової відсоткової ставки НБУ.

Разом з тим, зобов`язання, яке виникло між сторонами, стосується одержання в борг коштів в іноземній валюті, до нього неможливе застосування облікової ставки Національного банку України для розрахунку розміру пені.

Крім того, до висновку, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, прийшов у своїй постанові Верховний Суд України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

А тому, суд першої інстанції правильно вважав необхідним відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 пені у сумі 66681,1995 грн. та з ОСОБА_2 пеню в сумі 126072,781 грн., за прострочення зобов`язання.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у цій справі необхідно задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 , грошові кошти за договором позики в розмірі 313793,88 грн. та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики в розмірі 261494,90 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання боргових розписок недійсними необхідно відмовити.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 дублюють доводи їх заперечень проти первісного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та доводи зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цій справі, яку вони та їх представник вважають єдино правильною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також їх представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування первісного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та в обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 .

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також їх представником апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у задоволенні їх вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останні не мають права на компенсацію за рахунок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 04.12.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.