Справа № 466/2790/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2020 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого- судді Єзерського Р.Б.

при секретарі Ваврин М. М.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,-

встановив:

15 квітня 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, в якому з урахуванням уточнених у судовому засіданні 03.08.2020 року позовних вимог, просить суд визнати за нею - ОСОБА_3 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 07 травня 2011 року між нею - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб. 19 грудня 2019 року за рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області шлюб між ними розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із позивачем в орендованій нею квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , та перебувають на її утриманні. В подальшому вона звернулася до Воловецького районного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання дітей. Зазначає, що у зв`язку із зловживанням алкогольними напоями, постійними погрозами, проявами агресії та насильства з боку відповідача вона разом з дітьми була вимушена переїхати з їхньої спільної квартири за адресою: АДРЕСА_1 та влаштовувати своє життя та життя дітей в місті Ужгороді. За час перебування в шлюбі сторонами набуто у власність: 27 квітня 2017 року - квартиру, загальною площею 71 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що вона неодноразово намагалася мирним шляхом вирішити питання про поділ спільно набутого майна, проте згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто, а також після її переїзду з дітьми, спричиненому постійним насильством з боку відповідача, відповідач одноосібно користується спільно нажитим у шлюбі майном. Відповідач змінив замки у квартирі, а вона не має доступу до спірної квартири. Просить також суд відступити від рівності часток, оскільки відповідач не дбає про матеріальне становище сім`ї, діти проживають разом з нею, та знаходяться на її утриманні, а також позбавив їх можливості проживання у їх спільній квартирі, що призвело до вимушеної зміни дітьми навчальних закладів.

У зв`язку із вищенаведеним, вона вимушена звернуся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві, просила позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 25.06.2020 року подав відзив на позовну заяву, у якому вказав, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 набута подружжям завдяки працьовитості відповідача, оскільки позивач не сприяла майже протягом усього подружнього життя у здобутті спірного майна, лише вимагала кошти для власних потреб. Натомість відповідач окрім основної роботи в ТзОВ «Технології Комфорту», а після ТзОВ «ЛМФ «Мальви» підробляв неофіційно на інших роботах для забезпечення сім`ї та здобуття майна, що є предметом цього спору. У зв`язку з зазначеним реєстрація спірної квартири відбулася на нього. Втративши роботу в 2019р. відповідач став не потрібний позивачеві, що часом спричиняло сварки та призвело до розірвання шлюбу. З урахуванням зазначених вище обставин, спірне майно не може вважатися особистим, тобто є спільною сумісною власністю, частки в якій з урахуванням ст.372 ЦК України є рівними. Відповідно позивач має право на 1/2 частини спірної квартири, а не на цілу квартиру. Також зазначає, що позивач не надав жодного допустимого, належного доказу щодо ухилення відповідача від участі в утриманні дітей, що не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, що знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Щодо обставин проживання дітей з позивачем та за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, то посилання позивача на вказані обставини є безпідставним, оскільки достатній розмір аліментів буде визначати Воловецький районний суд, оскільки справа про стягнення аліментів з відповідача ще не вирішена. Відповідно позивач і суд не може знати чи розмір аліментів, який надасться відповідачем, чи який буде визначений судом буде достатнім. Відповідач не згідний на повне припинення його права власності на частці у спірному майні навіть з компенсацією, а позивач при цьому безальтернативно просить визнати за нею право власності на спірну квартиру в цілому, тому в задоволенні позову слід відмовити або визнати за позивачем право власності на 1/2 частини такого майна.

З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 07 травня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено шлюб.

Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 19 грудня 2019 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було розірвано.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

За час перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_6 було придбано, зокрема, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується договором купівлі-продажу №0812-1 від 08 грудня 2015 року, та вказана квартира 27 квітня 2017 року була зареєстрована на ім`я ОСОБА_6 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Нормою ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Нормами ч. ч. 1, 2 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Судом встановлено, що у провадженні Воловецького районного суду Закарпатської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, рішення у даній справі ще не винесено.

Також будучи допитаною у судовому засіданні 19.08.2020 року свідок ОСОБА_8 , яка є мамою відповідача вказала, що кошти на квартиру заробляв відповідач, на даний час не працює у зв`язку з карантином, зазначає, що відповідач завжди дбав про добробут сім`ї, позивач також дбала про своїх дітей та займалася ними, тобто належним чином виконувала обов`язки матері. Зазначає, що позивач переїхала на проживання у м. Ужгород. Також ій відомо, що відповідач позичав кошти на квартиру у родичів позивача, які він віддав, а також ії відомо, що батьки позивача брали часткову участь у ремонті спірної квартири, а також зазначає, що при переїзді у м. Ужгород відповідач допомагав своїй сім`ї матеріально.

Будучи допитаною у судовому засіданні 27.11.2020 року свідок ОСОБА_9 , вказала, що відповідач є рідним братом її зятя, зазначає, що 10.12.2016 позичила відповідачу 480000 грн., та станом на сьогодні відповідач винен їй 110000 грн., які віддавав лише ОСОБА_4 , зазначає, що розписка відповідача про позику грошових коштів знаходиться у неї в сейфі.

Суд не приймає до уваги покликання позивача на те, що відповідач ухилився від участі в утриманні дітей, оскільки такі не підтвердженні жодними доказами.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У відповідності до абзацу 1 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зі змісту п. п. 23, 24 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Також п. 30 цієї ж Постанови, передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Таким чином, враховуючи, що спірне майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованої за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 0812-1 від 08.12.2015 набуте сторонами за час шлюбу, то таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Окрім цього, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, які могли б вплинути на збільшення частки у спільному майні подружжя на користь позивача суду не надано, а тому суд дійшов висновку про поділ спірного майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні та визнання за позивачем і відповідачем права власності на 1/2 частку спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50% сплаченого позивачем при поданні позовної заяви до суду, у розмірі 3434,41 грн.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року, ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 69, ч. ч. 1, 2 ст. 70, ст.71, с. 163 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 76, 77, 81, ч. 1 ст. 141, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 до ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та провести їх поділ шляхом визнання за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 по 1/2 ідеальній частці у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 в користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 сплачену суму судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 3434 (три тисячі чотириста тридцять чотири) грн., 41 коп.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова може бути оскаржено безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01 грудня 2020 року.

Суддя Р. Б. Єзерський