Дата документу 27.11.2020
Справа № 334/7835/19
Провадження № 2/334/1567/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого: судді Баруліної Т.Є.,

при секретарі Панасюри Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання договору дійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання договору № 2373.К купівлі-продажу нерухомості від 04 листопада 1995 року дійсним.

В обґрунтування позову позивачка вказала, що 04.11.1995 року вона із ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу № 2373.К, за умовами якого до неї перейшло у власність 7/10 часток домоволодіння в АДРЕСА_1 .

Вказаний Договір було укладено та зареєстровано АТ «Запорізька Регіональна Біржа Нерухомості» за № 2373.К 04.11.1995 року. Крім того право власності ОСОБА_1 було зареєстровано Орендним підприємством №1 «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 10.11.1995 року в реєстровій книзі № 169 за реєстровим № 28809.

Інші 3/10 вказаного домоволодіння належали дружині ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

Після укладання Договору купівлі-продажу в користування ОСОБА_1 перейшов будинок літера Б, а Стрельцови проживали в будинку літера Е.

На підставі розпорядження № 1763р від 12.09.2008 року голови Ленінської районної адміністрації спірному домоволодінню було присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 .

На підставі договору купівлі-продажу від 21.08.2012 року ОСОБА_4 продала належні їй 3/10 частки домоволодіння третій особі ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

22.07.2019 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. з метою укладання договору дарування належної їй частки домоволодіння. Але зробити цього не змогла, бо нотаріус видав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.07.2019 року № 351/02-31, вказавши, що Договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки не посвідчений нотаріально. Крім того, на теперішній час позивач не має змоги посвідчити нотаріально Договір купівлі-продажу, оскільки АТ «Запорізька Регіональна Біржа Нерухомості» в ЄДРПОУ відсутня, а ОСОБА_3 помер. Тому відновити свої права вона може тільки у судовому порядку.

З урахування викладеного, просить визнати вказаний договір дійсним.

Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує, наполягає на його задоволенні.

Представник територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради надала суду заяву про розгляд справи на розсуд суду.

Третя особа ОСОБА_2 в підготовчому судовому засіданні визнала позов, подала заяву про розгляд справу за її відсутності, просила позов ОСОБА_1 задовольнити.

Дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що 04.11.1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу № 2373.К, за умовами якого до ОСОБА_1 перейшло у власність 7/10 часток домоволодіння в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 972 кв.м., яке складалось з житлового будинку літера Б, житловою площею 47,3 кв.м., житлового будинку літера Е, житловою площею 31,9 кв.м., з нежитловою мансардою літера мс, літньої кухні літера Г, гаражу літера И, сараїв літера К, В, З, бані літера Г1, погребу літера пг, вбиральні літера Л, водопроводу № 1, парканів № 2, 3.

Вказаний Договір було укладено та зареєстровано АТ «Запорізька Регіональна Біржа Нерухомості» за № 2373.К 04.11.1995 року. Крім того право власності ОСОБА_1 було зареєстровано Орендним підприємством № 1 «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 10.11.1995 року в реєстровій книзі № 169 за реєстровим № 28809.

Інші 3/10 вказаного домоволодіння належали дружині ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

Після укладання Договору купівлі-продажу в користування ОСОБА_1 перейшов будинок літера Б, а Стрельцови проживали в будинку літера Е.

На підставі розпорядження № 1763р від 12.09.2008 року голови Ленінської районної адміністрації спірному домоволодінню, яке належало ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , було присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 .

В 2012 році на підставі рішення Запорізької міської ради шостого скликання десятої сесії № 55 від 22.06.2011 року земельну ділянку, закріплену за спірним домоволодінням було приватизовано, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 706911, виданого ОСОБА_1 09.07.2012 року на 49/100 від 0,0931 земельної ділянки (кадастровий номер :04:041:0437), цільове призначення якої, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд. Співвласником земельної ділянки є ОСОБА_4 .

На підставі договору купівлі-продажу від 21.08.2012 року ОСОБА_4 продала належні їй 3/10 частки домоволодіння третій особі ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 184737198 від 15.10.2019 року та 51/100 земельної ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується листом повідомленням Олександрівського районного у м. Запоріжжі відділу реєстрації актів цивільного стану №994/21.17-37 від 30.10.2020 року наданим на запит суду.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 48 Закону України «Про власність» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється, зокрема, судом.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Статтею 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Зі змісту Договору купівлі-продажу № 2373.К від 04.11.1995 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов:

а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;

б) якщо її учасниками є члени біржі;

в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло.

Вчинивши державну реєстрацію в ОП № 1 Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 10.11.1995 року права власності на 7/10 часток домоволодіння в АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (реєстраційний напис на договорі купівлі-продажу), держава цим самим визнала, що право власності позивача на спірну нерухомість виникло на не заборонених законом підставах.

Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючій на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році.

У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст.15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі.

Тому в цьому контексті не має підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу № 2373.К від 04.11.1995 року, за яким ОСОБА_1 отримала право власності на 7/10 часток домоволодіння в АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, оскільки сторони договору домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання такого договору дійсним.

Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 133, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_2 , про визнання договору дійсним - задовольнити.

Визнати дійсним договір № 2373.К купівлі продажу нерухомості, укладений 04 листопада 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за умовами якого до ОСОБА_5 перейшло у власність 7/10 часток домоволодіння в АДРЕСА_1 (на теперішній час будинок АДРЕСА_1 , яке зареєстровано Орендним підприємством № 1 «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 10.11.1995 року в реєстровій книзі № 169, реєстровий № 28809.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено 04 грудня 2020 року..

Суддя: Баруліна Т. Є.