РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року

м. Рівне

Справа № 572/271/20

Провадження № 22-ц/4815/1090/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

учасники справи:

позивач: Комунальне підприємство "Житлосервіс" Сарненської міської ради Рівненської області

відповідач: ОСОБА_1

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівному апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката - Семейко В.В. на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 липня 2020 року, ухваленого в складі судді Оборонової І.В., дата виготовлення повного тексту судового рішення не вказана, у справі №572/271/20,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року КП "Житлосервіс" Сарненської міської ради Рівненської області звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позов обґрунтований тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , а зазначений будинок перебуває на обслуговуванні та утриманні КП"Житлосервіс" Сарненської міської ради. Протягом тривалого часу відповідач, порушуючи норми чинного законодавства, не вносить плату за надані їй послуги, в результаті чого за її особовим рахунком утворилась заборгованість у розмірі 11062,38 грн.

Просив суд про задоволення позову.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 липня 2020 року позов комунального підприємства "Житлосервіс" Сарненської міської ради Рівненської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства "Житлосервіс" Сарненської міської ради заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в сумі 6636,92 грн. (шість тисяч шістсот тридцять шість гривень 92 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства "Житлосервіс" Сарненської міської ради судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1261,10 грн. (одну тисячу двісті шістдесят одну гривню 10 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до положення статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) саме на власника житлового приміщення, який зобов`язаний нести тягар утримання майна, покладено обов`язок по своєчасній сплаті за житлово-комунальні послуги.

В поданій апеляційній скарзі представник відповідача покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, в зв`язку з невідповідністю його висновків обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що позивачем не надано жодного доказу факту надання послуг по утриманню будинку, їх обсягу, а тому у відповідача відсутній обов`язок по їх оплаті. Водночас із оскаржуваного рішення не вбачається , що судом встановлювалися обставини, які є підставою для оплати відповідачем наданих послуг з утримання будинку та прибудинкової території. Суд не звернув увагу на те, що відповідач мала право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період відсутності і скористувалась своїм правом. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає , виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за період з грудня 2014 року по грудень 2016 року включно не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

КП"Житлосервіс" Сарненської міської ради надає відповідачу послуги з утримання та обслуговування будинку. Заборгованість ОСОБА_1 за надані житлово-комунальні послуги за період з грудня 2014 року по грудень 2019 року становить - 11062,38 грн.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частини перша статті 14 ЦК України).

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (частина шоста статті 11 ЦК України).

Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку (частини перша та друга статті 382 ЦК України).

Власність зобов`язує (частина четверта статті 319 ЦК України). Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 322 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України (частини перша та друга статті 509 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 12 Закону від 14 травня 2015 року № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», витрати на управління багатоквартирним будинком включають: 1) витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; 2) витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; 3) витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; 4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.

Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком (частина третя статті 12 Закону).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон).

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною першою статті 19 Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 904/7183/17.

Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для правильного її вирішення.

Відповідно до пунктів 1, 5 частини першої статті 20 Закону № 1875-ІV споживач має право: одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством.

Установлено, що за спірний період з грудня 217 по грудень 2019 року відповідач не заявляла будь-яких претензій щодо ненадання їй житлово-комунальних послуг або їх надання не в повному обсязі.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що до травня 2019 року відповідачу нараховувалась квартирна плата, яка не передбачена жодним нормативним актом не заслуговують на увагу, оскільни до «квартирної плати» входять витрати, пов`язані з утриманням будинків і прибудинкових територій.

Доводи відповідача про те, що позивачем не доведено факт надання послуг по утриманню будинку, іх обсяг, вартість є безпідставними, оскільки позивач на підтвердження надання послуг з утримання та обслуговування будинку надав довідку про виконанні роботи за адресою АДРЕСА_2 із зазначенням розміру витрат, якабула досліджена судом. ОСОБА_2 -яких доказів на спростування понесених позивачем витрат на утримання будинку відповідачем суду не надано і судом їх не здобуто.

Крім того, відсутні докази того, що з грудня 2017 року вона зверталася до позивача із відповідною заявою та надавала офіційний документ, який свідчить про те, що вона не проживає у квартирі, а тому підстави для звільнення її від оплати послуг у спірний період відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують.

Апеляційна скарга також не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 та ч.13 ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката - Семейко В.В. залишити без задоволення.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повне текст постанови складено 26 листопада 2020 року.

Головуючий :

Судді :