ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7575/20 Справа № 196/252/20 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області, третя особа виконавчий комітет Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області про визнання права довгострокового користування земельними ділянками для ведення фермерського господарства за давністю користування (набувальною давністю),-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області, третя особа - виконавчий комітет Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області про визнання права довгострокового користування земельними ділянками для ведення фермерського господарства за давністю користування (набувальною давністю).

Позивач посилається на те, що відповідно до рішення восьмої сесії двадцять першого скликання Царичанської районної ради народних депутатів від 10 березня 1992 року «Про хід виконання постанови Верховної Ради України від 20 грудня 1991 року «Про порядок введення в дію Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» та надання земельних ділянок громадянам під селянське (фермерське) господарство» було затверджено рішення сільських, селищної Рад району про вилучення в землі запасу із земель колгоспів 4266 га та надано земельні ділянки під розвиток селянських (фермерських господарств) за рахунок земель запасу у довічне володіння. Зокрема, по Юр`ївській сільській Раді позивачеві було надано земельну ділянку площею 20 га ріллі.

Відповідно до розпорядження № 314 Представника Президента України Царичанської районної державної адміністрації від 13 жовтня 1992 року «Про надання земельних ділянок громадянам під селянське (фермерське) господарство» було надано земельні ділянки під розвиток селянських (фермерських) господарств за рахунок земель запасу у користування громадянам. Зокрема, по Юр`ївській сільській Раді позивачеві було надано земельну ділянку площею 10 га ріллі.

З того часу позивач займається фермерством, вирощуючи сільськогосподарську продукцію на вказаній землі. Позивач добросовісно, відкрито і безперервно користувався і користується зазначеними вище земельними ділянками площею 20 га і 10 га в межах земельних контурів з кадастровими номерами :01:002:0689 і :01:002:0682 з метою забезпечення розвитку та ведення фермерського господарства, виконуючи податкові зобов`язання.

Більше 27 років позивач користується цими земельними ділянками для забезпечення діяльності та розвитку фермерського господарства, однак через зміни у цивільному законодавстві, які сталися після 2004 року, позивач не може поновити правовстановлюючих документів на довічне володіння і постійне користування землею у вигляді Державних актів, які в силу обставин були втрачені. Позивач не може зареєструвати права на вказані земельні ділянки у відповідному державному реєстрі, хоча більше 27 років добросовісно, відкрито і безперервно користується цією землею і має намір продовжувати фермерську справу.

На даний час землі району наново інвентаризовані і передані з відання Царичанської райдержадміністрації до Царичанської ОТГ, з якою позивач має намір оформити відповідно до чинного законодавства землекористування на умовах оренди. Для цього необхідно надати документи до Царичанської селищної ради щодо сформованих земельних ділянок відповідно до вимог Держгеокадастру, а позивачеві земельні ділянки надавалися ще до часу створення такої організації і відповідних стандартів.

Через втрату державних актів на право постійного та довічного володіння і користування земельними ділянками на 20 га і 10 га, новий розпорядник землями в особі Царичанської селищної ради не може надати дозволу на розроблення відповідних документів по формуванню раніше наданих громадянам іншими владними суб`єктами земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

За викладених обставин фактично не є можливим поновити державні акти на постійне володіння і користування землею для ведення фермерського господарства, оскільки в чинному законодавстві вже не передбачені такі правові інститути для громадян, а лише для державних та комунальних підприємств, установ чи організацій.

Однак позивач вважає, що законодавець надає для таких випадків можливість формального поновлення прав шляхом визнання за громадянами права користування на землю за давністю користування (набувальною давністю) в судовому порядку.

На підставі наведеного, позивач просить визнати за ним право довгострокового користування земельними ділянками площею 20 га в межах земельного контуру з кадастровим номером :01:002:0689 та площею 10 га в межах земельного контуру з кадастровим номером :01:002:0682 із земель запасу Царичанської ОТГ для ведення фермерського господарства.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не наведено обставин і доказів, які б свідчили про порушення його матеріального права. Доказів, що його право на земельні ділянки не визнається іншими особами суду не надано. Крім того, позивачем не доведено ту обставину, що він, не може зареєструвати відповідне право на земельні ділянки, яке набуто на підставі відповідних рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що рішенням восьмої сесії двадцять першого скликання Царичанської районної ради народних депутатів від 10 березня 1992 року «Про хід виконання постанови Верховної Ради України від 20 грудня 1991 року «Про порядок введення в дію Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» позивачеві надано у довічне володіння земельні ділянки площею 20 га ріллі, 5 га болота під розвиток селянських (фермерських господарств) за рахунок земель запасу по Юр`ївській сільській Раді (а. с. 9).

Розпорядженням № 314 Представника Президента України Царичанської районної державної адміністрації від 13 жовтня 1992 року «Про надання земельних ділянок громадянам під селянське (фермерське) господарство» позивачеві було надано у користування земельну ділянку площею 10 га під розвиток селянських (фермерських) господарств за рахунок земель запасу по Юр`ївській сільській Раді (а. с. 11).

Виходячи зі змісту позовних вимог та матеріалів справи, позивач звертається до суду із вимогами про визнання права користування земельними ділянками за набувальною давністю, оскільки користується ними на протязі 27 років. Крім того, позивач посилається на те, що не може зареєструвати права на вказані земельні ділянки у відповідному державному реєстрі.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивачем не наведено обставин і доказів, які б свідчили про порушення його матеріального права. Доказів, що його право на земельні ділянки не визнається іншими особами суду не надано. Крім того, позивачем не доведено ту обставину, що він, не може зареєструвати відповідне право на земельні ділянки, яке набуто на підставі відповідних рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною 4 статті 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав № 5 від 7 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Отже, задоволення вимог про визнання права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Статтею 6 ЗК України 1990 року (в редакції чинній станом на 10.03.1992 року) визначено, що у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, згідно ст. 7 цього Кодексу в редакції чинній станом на 13 жовтня 1992 року.

У відповідності до п. 7 Розділу X«Перехідні положення» ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Згідно п. 81-2 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі Порядок) для державної реєстрації права власності та права постійного користування на земельну ділянку, права на яку набуваються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у постійне користування із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи надання у постійне користування або про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність чи надання у постійне користування.

У відповідності до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивач ОСОБА_1 , як підставу для задоволення позову зазначає, що рішенням восьмої сесії двадцять першого скликання Царичанської районної ради народних депутатів від 10 березня 1992 року «Про хід виконання постанови Верховної Ради України від 20 грудня 1991 року «Про порядок введення в дію Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» позивачеві надано у довічне володіння земельні ділянки площею 20 га ріллі, 5 га болота під розвиток селянських (фермерських господарств) за рахунок земель запасу по Юр`ївській сільській Раді тому в даному випадку виключається можливість застосування інституту набувальної давності.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть слугувати підставою для задоволення позову та визнання права власності на спадкове майно за набувальною давністю, не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко