Справа № 465/2794/19 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/1181/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Мельничук О.Я., Цяцяка Р.П.,

секретаря: Фейір К.О.,

з участю: відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ЛМКП «Львівводоканал» - Космовської Ю.Л., представника відповідача ЛМКП «Львівобленерго» -Мицак І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2020 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ЛКП «Затишне», ЛМКП «Львівтеплоенерго», ЛМКП «Львівводоканал», ТзОВ «Львівгаз збут», ЛКП «Львівсвітло», ПрАТ «Львівобленерго» про встановлення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунків,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, просив встановити порядок користування квартирою та розподілити особові рахунки.

Свої вимоги мотивував тим, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 27.12.1993 року позивач та відповідач ОСОБА_1 є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім них, співвласником квартири є ОСОБА_3 , однак, останній фактично не проживає за зазначеною адресою. Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали. Всі витрати за квартиру сплачує лише позивач, що спричиняє йому значні фінансові втрати, а досягнути згоди із відповідачкою ОСОБА_1 не вдається. Зважаючи на вищевикладене, просив встановити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши у користування позивача кімнату площею 19,4 кв. м., кімнату площею 19,5 кв. м. виділити у користування відповідача ОСОБА_1 , кімнату площею 14,9 кв. м., кухню, санвузол, коридор та балкон залишити у спільному користуванні. Окрім того, просить зобов`язати ЛКП «Затишне» Франківської районної адміністрації розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг (централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинку та прибудинкової території) відповідно до встановленого порядку користування квартирою .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 .

Апелянт вважає, що рішення суду є незаконним та безпідставним, і таким, що порушує його законні права та інтереси. Зазначає, з відповідачкою вдвох проживають в квартирі, вдвох користуються комунальними послугами, а тому мають обов`язок їх оплачувати, однак так як відповідачка ухиляється від проведення оплати він змушений все сплачувати самостійно, що є для нього складним, оскільки він є людиною пенсійного віку. Окрім того вказує, що між ними встановлено фактичний порядок користування квартирою, про який ним зазначалось у позові та відповідачка цього не заперечує.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ЛМКП «Львівводоканал» - Космовської Ю.Л., представника відповідача ЛМКП «Львівобленерго» -Мицак І.Р. на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що порядок користування спірною квартирою, який просить визначити позивач не відповідає його частці у праві власності на цю квартиру та призведе до суттєвого обмеження права іншого співвласника, а саме ОСОБА_3 виходячи з розміру належної їм частки у спірному майні та право користування осіб, які фактично не проживають у ній, але є зареєстрованими та є членом сім`ї співвласника, а відтак суд прийшов висновку, що визначити частку кожного співвласника у спірній квартирі, що може бути надана кожному у володіння та користування, яка б не обмежувала права інших співвласників, передбачені ст. ст. 317, 319 ЦК України щодо права власника користуватись майном на власний розсуд, неможливо. Оскільки вимога про поділ особового рахунку на оплату житлово-комунальних послуг, є похідною від вимоги про встановлення порядку користування квартирою, суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення такої.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 27.12.1993 року № НОМЕР_1 , квартира за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 83,60 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, у квартирі за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 .

Квартира АДРЕСА_1 складається із: трьох кімнат площею 19,5 кв.м., 19,4 кв.м., 14,9 кв.м., кухні площею 8,9 кв.м., ванної кімнати площею 2,4 кв.м., вбиральні - 1,2 кв.м., коридору - 11,1 кв.м. Квартира обладнана балконом та лоджією 1.1 кв.м. та 2.4 кв.м. відповідно. Загальна площа квартири складає 83,6 ув.м. Дані обставини підтверджено технічним паспортом на квартиру.

У спірній квартирі проживає відповідач із дружиною, окрім них, співвласником квартири є їх син ОСОБА_3 , а також зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Дані обставини підтверджено свідоцтва про право власності від 27.12.1993 року № НОМЕР_1 та довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною першою статті 355 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частиною першою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частиною першою статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Згідно із частиною першої статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст. 358 ЦК України).

Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст.. 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на зазначене, вимоги ОСОБА_2 щодо встановлення порядку користування квартирою між ним та ОСОБА_1 є необґрунтованими та порушують права ОСОБА_3 , як співвласника квартири, з огляду на те, що кожен із співвласників спірної квартири має право на частку у праві власності на майно (ідеальну частку) в цілому і частка кожного співвласника не є вираженою в натурі.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №639/2184/16-ц, постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15 та до подібних правових висновків дійшов верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц, провадження № 61-24395св18.

Окрім цього, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 відсутній спір щодо користування квартирою.

Згідно ч.1 ст. 66 ЖК Української РСР плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).

Відповідно до ст. 67 ЖК Української РСР, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Пунктом 5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ст. 179 ЖК Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.п. 7,10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 (з наступними змінами та доповненнями) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі), мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнаннями. За відсутності згоди між мешканцями квартири щодо оплати житлово-комунальних послуг та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі, за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар).

Отже, вирішити питання про розподіл особових рахунків, як це передбачено чинним законодавством, можливо лише у випадку визначення конкретної житлової площі, якою користується кожна з осіб, яка має намір оформити особовий рахунок на своє ім`я, та визначення площі приміщень, що перебувають у спільному користуванні цих осіб.

Оскільки в частині позовних вимог, щодо встановлення порядку користування квартирою відмовлено, а тому суд позбавлений можливості здійснити розподіл особових рахунків з утримання спільного майна.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для розподілу особових рахунків відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25.11.2020 року.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: О.Я. Мельничук

Р.П. Цяцяк