Справа № 640/3796/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 листопада 2020 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Попрас В.О.,
при секретарі - Томіної І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічному позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсними кредитних договорів, -
Відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсними Кредитні договори № СМ-SME700/027/2006 від 30.08.2006 року; №CNL700/442/2006 від 21.08.2006 року та № CNL700/455/006 від 12.09.2006 року, укладені між ОСОБА_5 та ПАТ «ОТП Банк» з підстав їх невідповідності законодавству України. В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що Банком було допущене істотне порушення законодавства України, що регулює надання споживчих послуг фізичним особам, а саме порушення законодавства, що регулює право та порядок надання банками споживчих кредитів фізичним особам у іноземній валюти. Так, при укладанні кредитних договорів між ОСОБА_1 та Банком були порушені приписи «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України» затвердженої Постановою Правління НБУ №200 від 30.05.2007 року та порушення Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах». Оскільки грошовою одиницею України є гривня, то відповідно до вищезазначених вимог діючого закону фізична особа-резидент - позичальник не мала законного права розраховуватися з Банком за надані кредиту продавцем товару іноземною валютою, доларами США. Крім того, умови кредитних договорів, в частині зарахування на поточний рахунок № НОМЕР_1 фізичної особи кредитних коштів, по довгостроковому іпотечному кредитуванню та зарахування сум погашення заборгованості по довгострокових іпотечних кредитах, які надано фізичним особам-резидентам, проведено з порушенням вимог Інструкції «Про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України» (зі змінами) Постанова НБУ №208. З тексту кредитних договорів вбачається, що Позичальнику поточні та вкладні рахунки не відкривалися, договір на обслуговування рахунку № НОМЕР_1 між Банком та позичальником не укладався, заяв на відкриття банківського рахунку у гривні чи в іноземній валюті ОСОБА_1 до Банку не подавала і відповідно договорів банківського рахунку також не укладала. Службові особи Банку мали законне право відкрити ОСОБА_6 рахунок в іноземній валюті, лише за умови попереднього відкриття клієнтом у Банку поточного рахунку в національній валюті. ОСОБА_1 вважає, що зміст Кредитних договорів № СМ-СМЕ 700/0272006 від 30.08.2006 року, № CNL 700/442/2006 від 21.08.2006 року, № CNL 700/455/2006 від 12.09.2006 року, укладені між нею та Банком суперечить вищезазначеному законодавству України і є такими, що укладені з порушенням законодавства України та цих підстав мають бути визнаний судом недійсними.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував.
В судове засідання відповідачка ОСОБА_1 , її представник, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Згідно вимог ст.43 ЦПК України позивач та відповідач зобов`язані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності є складовою частиною конституційного принципу верховенства права.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, враховуючи строки розгляду справи з березня 2018р., наявність в матеріалах справи пояснення, та відсутність будь-яких клопотань, які заявлені та не розглянуті судом, враховуючи висловлену позицію сторін за позовами, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів та представника ОСОБА_1 на підставі наявних доказів, які містяться в матеріалах справи, оскільки подальший нерозгляд справи порушує права учасників щодо розумності строків розгляду справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов`язків.
Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.
Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.
Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; в) відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.
Завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться перед органом судової влади, а не перед сторонами процесу проте жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, що беруть участь у справі, направлене на те, що умисне зловживанням правами перешкоджає досягненню органом судової влади вказаних завдань.
Враховуючи строки розгляду даної категорії справ, а також ті обставини, що по справі подано уточнену позовну заяву, зустрічну позовну заяву, пояснення, долучено докази, тобто сторони висловили свою позицію, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідачів ОСОБА_1 її представника, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які в судове засідання не з`явилися.
Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши докази по справі, вважає, що позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає задоволенню частково, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 слід відмовити з наступних підстав.
Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
30.08.2006 року в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором № CM-SME700/027/2006, між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № PМ-SME700/027/2006, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язалася відповідати перед Кредитором за повне та своєчасне виконання за Кредитним договором № СМ-SME700/027/2006 від 30.08.2006 року.
Відповідно до п. 3.1 договору іпотеки, предметом іпотеки є нежитлова будівля в літ «А-1», загальною площею 206,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна.
12.09.2006 року в забезпечення виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_1 за Кредитним договором № CNL 700/455/2006, між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки № PСNL 700/455/2006, відповідно до умов якого останні зобов`язалися відповідати перед Кредитором за повне та своєчасне виконання за Кредитним договором № CNL 700/455/2006 від 12.09.2006 року.
Відповідно до п. 3.1 договору іпотеки, предметом іпотеки є квартира, загальною площею 80,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло.
Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 від 11.08.2020 року, виданого Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, відповідачка ОСОБА_4 змінила своє ім`я на ОСОБА_7 .
12.11.2010 pоку між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н та договір відступлення права вимоги, згідно яких Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов`язання за кредитними договорами № CNL 700/442/2006, № СМ-SME700/027/2006, № CNL 700/455/2006 та договорами іпотеки № PМ-SME700/027/2006 та № PСNL 700/455/2006.
Тобто, до позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо права вимоги до боржника за кредитними договорами № № CNL 700/442/2006, № СМ-SME700/027/2006, № CNL 700/455/2006 та договорами іпотеки № PМ-SME700/027/2006 та PСNL 700/455/2006.
25.11.2011 року та 04.04.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено додаткові договори відповідно № 1 та № 2 з графіками погашень до кредитного договору № CNL 700/442/2006 від 21.08.2006 року, згідно яких станом на 04.04.2016 року сторони визначили валюту та розмір заборгованості розмірі 352421 грн. 33 коп. з кінцевим строком повернення 05.01.2026 року.
25.11.2011 року та 04.04.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено додаткові договори відповідно № 1 та № 2 з графіками погашень до кредитного договору № СМ-SME700/027/2006 від 30.08.2006 року, згідно яких станом на 04.04.2016 року сторони визначили валюту та розмір заборгованості у розмірі 1847315 грн. 07 коп. з кінцевим строком повернення 05.01.2026 року.
Згідно наданого розрахунку за кредитним договором № CNL 700/455/2006 від 12.09.2006 р., заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» станом на 27.02.3018 року становить становить 26 482,94 Дол. США (заборгованість за кредитом), що за курсом НБУ на 01.03.2018 року (26,805516) складає 709 888,87 грн.
У відповідність зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Згідно Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до п. 6.2. договорів іпотеки, Іпотекодержатель (Позивач) має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: несплати Боржником (Відповідачем) Позивачу будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; порушення Відповідачем будь-якого із зобов`язань за ст.5 договору іпотеки; інших обставин, передбачених чинним законодавством України.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором.
Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договором про задоволення вимог Іпотекодержателя також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, яке визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
Відповідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» суд приходить до висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.
Відповідно до ч. 5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-1561цс15, від 9 грудня 2015 року у справі № 6-2479цс15, від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1935цс15, від 04 листопада 2015 року у справі №6-340цс15.
Відповідно до п. 4.4. Договорів іпотеки оцінка предмета іпотеки, вартість предмета іпотеки визначається за згодою між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем та становить за договором № PМ-SME700/027/2006 у розмірі 447476,70 грн., за договором № PСNL 700/455/2006 у розмірі 232900,00 грн.
Відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.
У постанови Великої Палати Верхового Суду від 21.03.2018 року по справі № 235/3619/15-ц зазначено, що не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.
Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про передачу в управління позивачу предмету іпотеки на період до її реалізації шляхом надання права обладнати предмет іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміною замків, а також укладення договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами, оскільки позивачем не доведена необхідність вчинення таких дій, не надано доказів, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачі будуть вчиняти дії, які зроблять неможливим проведення дій для реалізації іпотечного майна.
Позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитних договорів, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
У відповідності до ст. 15,16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Відповідно п. 7 та п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. №9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже необхідною умовою для визнання кредитного договору недійсним є умова щодо встановлення обставин, передбачених ст. ст. 215, 203 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
Доказів, які б вказували на наявність передбачених законом підстав для визнання правочину недійсним ОСОБА_1 в зустрічній позовній заяві не надано.
Відповідачкою ОСОБА_1 булі підписані анкети-заяви на отримання кредиту, в яких вона підтвердила що Банк надав їй в письмовій формі та в повному об`ємі інформацію передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Тобто Банком була надана ОСОБА_1 вся необхідна інформація, яку кредитодавець зобов`язаний повідомити споживачу у письмовій формі перед укладенням договору про надання споживчого кредиту відповідно Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на момент укладення оскаржуваних кредитних договорів.
Спірні кредитні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу.
ОСОБА_1 не надано доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, ОСОБА_1 не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.
Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 193 ЦК України види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Таким чином, укладення та виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 16.01.2019 року по справі № 464/3790/16-ц.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2019 року була призначена судово-економічна експертиза щодо зарахування коштів банку в іноземній валюті як кредитів на поточний рахунок позичальника ОСОБА_1 .
Висновок експерта не спростовує факт укладання договорів та отримання ОСОБА_1 кредитних коштів іноземній валюті.
Отримання кредиту в іноземній валюті підтверджується анкетою-заявою № 442 від 08.08.2006р. на отримання іпотечного кредиту, в якій ОСОБА_1 зазначено отримання кредиту в доларах США.
Також, при укладанні 25.11.2011 року та 04.04.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» додаткові договори відповідно № 1 та № 2 з графіками погашень до кредитного договору № CNL 700/442/2006 від 21.08.2006 року, № СМ-SME700/027/2006 від 30.08.2006 року, № CNL 700/455/2006 від 12.09.2006 року сторони визначили валюту та розмір заборгованості та кінцевий строк: а саме за кредитним договором № CNL 700/442/2006 від 21.08.2006 року сторони визначили валюту та розмір заборгованості 352421 грн. 33 коп. з кінцевим строком повернення 05.01.2026 року, за кредитним договором № СМ-SME700/027/2006 від 30.08.2006 року сторони визначили валюту та розмір заборгованості 1847 315 грн. 07 коп. з кінцевим строком повернення 05.01.2026 року, за кредитним договором № CNL 700/455/2006 від 12.09.2006 року сторони визначили розмір заборгованості 28 111,49 Доларів США з кінцевим строком повернення 29.11.2017 року.
Тобто ОСОБА_1 , уклавши додаткові договори з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з метою обслуговування кредитів, визнала факт наявності в неї відповідної заборгованості у визначеній валюті.
Таким чином, позивачкою по зустрічному позову ОСОБА_1 не надано доказів в обґрунтування зустрічних позовних вимог про визнання недійсними кредитних договорів.
Згідно ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитних договорів.
Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини четвертої ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Так, право на позов у позивача виникло ще в 2006 році, коли сторони уклали кредитні договори.
В той же час суд зазначає, що за змістом частини першої ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права позивача. При вирішенні спору судом встановлено, що відповідачем по зустрічному позову не порушено право позивача ОСОБА_1 , а тому суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 в зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.
У відповідності зі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 524, 525, 526, 533, 1050 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про захист прав споживачів», суд, -
Позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № CNL 700/455/2006 від 12.09.2006 року заборгованість за кредитом у розмірі в розмірі 26 482,94 дол. США, що за курсом НБУ станом на 01.03.2018 року складає 709888 грн. 87 коп. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», адреса: м. Київ, вул. Фізкультури, 28-Д, ІК 36789421, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 80,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час проведення торгів щодо відчуження предмету іпотеки, але не нижче ніж 232900 грн. 00 коп.
В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з кожного на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» сплачений судовий збір у розмірі 3549 грн. 44 коп. /три тисячі п`ятсот сорок дев`ять грн. 44 коп./
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текс рішення виготовлений 07.12.2020р.

СУДДЯ