Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 433/2245/15-ц

провадження № 61-3753св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Український Бізнес Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Чобіток А. О., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Український Бізнес Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» (далі - ПАТ «Український Бізнес Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 26 вересня 2011 року між банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 400 000 грн зі сплатою 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту до 24 вересня 2021 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 360 584,86 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 320 138,67 грн та заборгованості за процентами у розмірі 40 446,19 грн.

На підставі вказаного ПАТ «Український Бізнес Банк» просило суд стягнути вказану заборгованість із ОСОБА_1 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2016 року у складі судді Сердинського В. С., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Ігнатченко Н. В., Фінагєєва В. О., у задоволенні позову ПАТ «Український Бізнес Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, якими він обґрунтовував свої вимоги, зокрема, щодо наявності між сторонами кредитно-зобов`язальних правовідносин та неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, оскільки банк не подав суду ні оригіналу, ні копії кредитного договору та не подав доказів на підтвердження розміру кредитної заборгованості.

Постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «Укрбізнесбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український Бізнес Банк» задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 лютого 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що на порушення вимог статті 212 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не надав оцінки і не з`ясував, чому виписка з особового рахунку позичальника, роздруківка з автоматизованої банківської системи «SCROOGE-3» не можуть бути належним доказом існування кредитних зобов`язань.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Український Бізнес Банк» задоволено. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ПАТ «Український Бізнес Банк».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Український Бізнес Банк» заборгованість за кредитним договором від 26 вересня 2011 року № Т/С37 станом на 28 липня 2015 року у розмірі 360 584,86 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 320 138,67 грн та заборгованості за процентами у розмірі 40 446,19 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог ПАТ «Український Бізнес Банк».

У позивача була відсутня можливість надати суду копію кредитного договору у зв`язку зі знаходженням кредитної справи у приміщенні головного офісу у м. Донецьку, тобто в населеному пункті, де здійснюється проведення антитерористичної операції відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

На підтвердження укладення кредитного договору ПАТ «Укрбізнесбанк» надало довідку про розмір заборгованості ОСОБА_1 , виписку з її особового рахунку та роздруківку з автоматизованої банківської системи «SCROOGE-3». Вказані документи засвідчені печаткою банку, з урахуванням Положень про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 556, визнані судом належними та допустимими доказам на підтвердження позовних вимог.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не оспорювала факт укладення кредитного договору та умов, визначених позивачем, вказувала на неможливість надати суду оригінал кредитного договору, оскільки він знаходиться в місці її попереднього проживання, у м. Донецьку.

Отже, факт укладення кредитного договору визнавався відповідачкою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2016 року залишити в силі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене без всебічного та повного з`ясування фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення. Апеляційний суд помилково зазначав про те, що відповідачка визнала факт укладення кредитного договору від 26 вересня 2011 року, що спростовується змістом заперечень проти позову, наданих суду її представником. Аргументи ОСОБА_1 стосувались недоведеності банком наявності між сторонами кредитних правовідносин за кредитним договором від 26 вересня 2011 року.

Доведеність реальної суми заборгованості за вказаним кредитним договором є обов`язком ПАТ «Український Бізнес Банк» відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, який позивач не виконав.

ПАТ «Український Бізнес Банк» не надало суду доказів направлення відповідачу вимоги про дострокове повернення кредиту та отримання її відповідачем. Апеляційний суд не врахував положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ПАТ «Український Бізнес Банк» до суду не подавало.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року, витребувано справу № 433/2245/15-ц із Броварського міськрайонного суду Київської області.

Ухвалою Верховного Суду 16 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

На обґрунтування позовних вимог ПАТ «Український Бізнес Банк» вказувало на те, що 26 вересня 2011 року між ПАТ «Український Бізнес Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Т/С37, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 400 000 грн зі сплатою 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту до 24 вересня 2021 року.

Відповідно до наданої ПАТ «Укрбізнесбанк» довідки розмір заборгованості ОСОБА_1 станом на 28 липня 2015 року становить 360 584,86 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 320 138,67 грн та заборгованості за процентами у розмірі 40 446,19 грн.

23 березня 2015 року уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Український Бізнес Банк» Бобчук І. П. звернулася до начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області Аброськіна В. В. із заявою про неможливість здійснити доступ до приміщення банку на АДРЕСА_1 , у зв`язку із зайняттям невідомими озброєними особами вказаного приміщення та заволодінням ними усім майном, коштами та документами банку (а. с. 5).

На підтвердження укладення кредитного договору ПАТ «Український Бізнес Банк» надало довідку про розмір заборгованості ОСОБА_1 , виписку з особового рахунку відповідача та роздруківку з автоматизованої банківської системи «SCROOGE-3». Указані документи засвідчені печаткою банку.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом статті 1046 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

При цьому відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.

Надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.

Вирішуючи указаний спір, суд апеляційної інстанції керувався тим, що сама по собі відсутність у сторін можливості надати суду оригінал чи копію кредитного договору від 26 вересня 2011 року не вказує на відсутність між сторонами кредитних правовідносин.

Так, відповідно до вказаних вище вимог цивільного процесуального законодавства України апеляційний суд надав належну правову оцінку (з наведенням відповідних мотивів) виписці з особового рахунку ОСОБА_1 , роздруківці з автоматизованої банківської системи «SCROOGE-3» та довідці про розмір заборгованості ОСОБА_1 як доказам існування кредитних зобов`язань, з огляду на що дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Пунктом 1.37 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов`язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

В абзаці другому пункту 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 556, зазначено, що бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп`ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації.

Відповідно до пункту 5.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (далі - Положення № 254), форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку, дату здійснення останньої (попередньої) операції, дату здійснення поточної операції, код банку, у якому відкрито рахунок, код валюти, суму вхідного залишку за рахунком, код банку-кореспондента, номер рахунку кореспондента, номер документа, суму операції (відповідно за дебетом або кредитом), суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку, суму вихідного залишку.

Згідно з пунктом 5.6 Положення № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

З роздруківки з автоматизованої банківської системи «SCROOGE-3» вбачається наявність на обліку в банку кредитного договору від 26 вересня 2011 року № Т/С37, відповідно до якого ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) отримала кредит (VIP-Кредит; ФЛ-Кредиты сотрудникам) у сумі 400 000 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних, з кінцевим терміном повернення до 24 вересня 2021 року.

З виписки з рахунку НОМЕР_2 ОСОБА_1 за період з 23 вересня 2011 року до 04 серпня 2015 року відомо, що за вказаний період часу на погашення основної суми заборгованості та відсотків за кредитним договором від 26 вересня 2011 року № Т/С37 було перераховано 220 266,11 грн, останній платіж (внесення коштів на рахунок) - 07 жовтня 2014 року.

За таких обставин, оцінивши у сукупності наявні у матеріалах справи докази, апеляційний суд мав підстави для висновку, що надані банком документи відповідають зазначеним вимогам законодавства України (у сфері банківської діяльності) та підтверджують наявність між сторонами кредитних правовідносин за кредитним договором від 26 вересня 2011 року № Т/С37.

Апеляційний суд звертав увагу на те, що під час розгляду справи ОСОБА_1 не оспорювала факт укладення кредитного договору та умов, визначених позивачем, не спростувала розмір кредитної заборгованості, вказувала на неможливість надати суду оригінал кредитного договору, оскільки він знаходиться в місці її попереднього проживання у м. Донецьку.

Висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, а доводи касаційної скарги щодо недоведеності позивачем існування між сторонами кредитних правовідносин за кредитним договором від 26 вересня 2011 року зводяться до оцінки доказів, проте згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що банк не мав права звертатися до суду з позовом, оскільки не пред`являв до відповідача дострокових письмових вимог про стягнення заборгованості. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), § 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), § 2).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року прийнята з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Ю. В. Черняк