Дата документу 03.01.2020 Справа № 310/2182/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/2182/18 Головуючий у 1-й інстанції: Черткова Н.І.
Провадження №22-ц/807/203/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачка звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 17.04.2008 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 3600,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банком виконані зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, а відповідач станом на 28.02.2018 року має заборгованість за кредитним договором - 57562,37 грн., з яких: 1034,27 грн. - заборгованість за кредитом; 49148,94 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2729,16 грн. - штраф (процентна складова).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 вересня 2019 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 17.04.2008 року у розмірі 1034, 27 грн., що складається із заборгованості за кредитом, а також судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови в позові, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в цій частині та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд не врахував, що сторони перебувають у договірних відносинах і відповідач зобов`язаний виконувати умови кредитного договору щодо сплати відсотків і штрафних санкцій за невиконання цих умов. Судове рішення призводить до нехтування принципів платності кредитного договору. Крім того, за текстом рішення зазначено, що підстав для задоволення позову у повному обсязі не має, оскільки сторони не обумовили у письмовому вигляді всі істотні умови договору, однак зазначенні висновки не відповідають обставинам справи, а саме матеріали справи містять довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка особисто підписана відповідачем і в якій визначені істотні умови укладеного договору.

АТ КБ « ПриватБанк» не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1034.27 грн., а тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається.

.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не спростовує висновків суду, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. Х 100 = 192 100 грн.)), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, а саме в частині відмови у стягнення відсотків за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 17.04.2008 року між ПАТ КБ « ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 3600 грн.

Посилаючись на те, що в заяві позичальника від 17.04.2008 року процентна ставка, а також інші істотні умови договору не визначені, а також враховуючи висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного суду у справі « 14-131 цс 19 від 03 липня 2019 року, суд першої інстанції задовольнив вимоги позивача частково, стягнувши заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1034 грн 27 коп.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися, виходячи з наступного.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 17.04.2008 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 3600,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

При цьому відповідач підписав не лише заяву від 17.04.2008 року, а і довідку про умови кредитування (а.с.10) в якій визначені суттєві умови кредитного договору, як то відсоткова ставка за кредитом, встановлення порядку погашення кредиту щомісячними платежами, розмір пені та інше.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.

На підставі ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною 1 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

На підставі ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Так, Банком зобов`язання за договором виконані в повному обсязі, а відповідач станом на 28.02.2018 року має заборгованість за кредитним договором - 57562,37 грн., з яких: 1034,27 грн. - заборгованість за кредитом; 49148,94 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2729,16 грн. - штраф (процентна складова).

Позивач в ході розгляду справи в суді першої інстанції надав розгорнутий розрахунок заборгованості за договором (а.с. 5-8), з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_1 з моменту укладання договору систематично частково (не кожен місяць) погашав заборгованість за кредитним договором.

Відповідачем під час судового розгляду не спростовано факту отримання грошових коштів від банку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в результаті порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору б/н від 17.04.2008 року, у відповідач виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 28.02.2018 року складає 57562.37 грн.

Визначаючи розмір заборгованості, який підлягає стягненню, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 23.11.2018 року № 30.1.0.0/2-20180331/698 вбачається, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 17.04.2008 року отримав картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , остання яких має термін дії до останнього дня місяця 01.2015 року ( а.с. 119).

Відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем, вбачається, що останній платіж був внесений відповідачем 22.05.2015 року в розмірі 400 грн. (а.с. 7 зворот), тобто після закінчення строку дії картки.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За змістом ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії,що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Як передбачено ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У такому випадку позовна давність за вимогами позивача про стягнення коштів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення коштів у повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного виконання зобов`язання.

За договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платіжні погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

АТ КБ "Приватбанк" надало ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, при цьому довідкою про умови кредитування передбачено, що останній мав погашати кредит періодичними щомісячними платежами. Разом із тим, умовами договору також визначено кінцевий строк повного погашення кредиту, тобто строк дії кредитного ліміту (31 січня 2015 року).

Отже, позовна давність за вимогами АТ КБ "Приватбанк" про повернення кредитних коштів повинна обчислюватись з моменту закінчення строку кредитування, зазначеного на платіжній картці, тобто з 1 лютого 2016 року.

Водночас, з розрахунку заборгованості вбачається, що 22.05.2015 року відповідач добровільно сплатив борг в розмірі 400 грн. ( а.с. 114).

Отже, перебіг позовної давності перервася 22.05.2015 року.

Оскільки АТ КБ "Приватбанк" пред`явило позов до ОСОБА_1 04 квітня 2018 року (а.с. 2), а в даних правовідносинах діє позовна давність, яка встановлена законом (стаття 257 ЦК України), то строк звернення до суду з позовом про стягненняня заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом, які виникла станом на момент закінчення строку дії картки не сплив.

Оскільки станом на 31.01.2015 року заборгованість за тілом кредиту становить 1034.27 грн, яка фактично була стягнута судом першої інстанції, а рішення суду в цій частині не оскаржується, тому й не переглядається апеляційним судом відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Як вбачається з розрахунку заборгованості ПАТ КБ « ПриватБанк» станом на 31.01.2015 року (закінчення строку дії картки) заборгованість по процентам за користування кредитом становить 1509.29 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31.01.2015 року (закінчення строку дії картки) заборгованість за пенею та комісією становить 1100 грн.

Колегія суддів приходить до висновку, що виходячи з довідки про умови кредитування сума в розмірі 1100 грн фактично є пенею, а на спростування зазначених обставин ПАТ КБ «ПривтБанком» ніяких доказів не надав.

Отже, що стосується вимог про стягнення заборгованості за пенею, яка станом на 31.01,2015 року складає 1100 грн, то в задоволенні позову в цій частині позовних вимог слід відмовити за спливом строку позовної давності, оскільки до цих вимог застосовується, позовна давність в один рік відповідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що в заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 заявляв про застосування строку позовної давності щодо заявленого позову (а.с. 60-64).

Враховуючи, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції Укоаїни щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне те саме порушення. У зв`язку із зазначеним суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий висновок цілком відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц.

З урахуванням наведеного, нарахування банком процентів та інших платежів після закінчення строку дії кредитної картки є необґрунтованим.

В зв`язку з наведеним з відповідача підлягає стягненню заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 1509.29 грн

За таких обставин рішення суду в частині відмовлених позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Позов про стягнення процентів за користування кредитом підлягає задоволеню частково в розмірі 1509.29 грн. В задоволенні позову про стягнення заборгованості за пенею за період по 31.01.2015 року слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. В задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом, пені за період з 01.02.2015 року по 28.02.2018 року, штрафів слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог та апеляційної скарги з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 77.85 грн за подання позовної заяви, 116.78 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 118 28 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 3796, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 вересня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом, заборгованості за пенею, а також штрафів скасувати. Прийняти в цій частині нову постанову.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом за кредитним договором № б/н від 17 квітня 2008 року задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 1509 грн 29 коп.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за пенею за період станом на 31.01.2015 року відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

В задоволенні позов них вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, пені, за період з 01.02.2015 року по 28.02.2018 року, та штрафів відмовити у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.

В іншій частині судове рішення не переглядалось.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 77.85 грн за подання позовної заяви, 116.78 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 118 28 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 03 січня 2020 року.

Головуючий суддя - доповідачСуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.