Справа № 154/2224/19 Головуючий у 1 інстанції: Вітер І. Р.
Провадження № 22-ц/802/98/20 Категорія: 68 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Володимир-Волинського міського суд Волинської області від 07 листопада 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення спільним малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку. Позовні вимоги мотивовано тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 лютого 2019 року. Під час перебування у шлюбі в подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча спроможний надавати таку допомогу. Враховуючи її матеріальне становище, а також те, що в даний час позивач не працює, оскільки доглядає дитину, просила суд стягувати з відповідача в її користь аліменти на її утримання до досягнення сином Тимофієм трирічного віку в твердій грошовій сумі, в розмірі по 1500 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду.

Рішенням Володимир-Волинського міського суд Волинської області від 07 листопада 2019 року позов задоволено частково. Ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень щомісячно до досягнення сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, починаючи з 25 липня 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп. судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не враховано того, що середньомісячний дохід відповідача становить 7900 грн, він має проблеми зі здоров`ям, проживає з матір`ю та дядьком, які ніде не працюють та потребують його матеріальної допомоги, він сплачує за комунальні послуги та сплачує аліменти на утримання сина. Крім того, зобов`язання по сплаті аліментів на утримання одного з подружжя виникають тоді, коли сторони перебували у шлюбі, один з подружжя є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, має нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення. Вказує, що позивач є інвалідом ІІ групи і розмір пенсії позивача становить 1490 грн, а відповідно до закону «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність становить з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень, а тому відповідач вважає, що позивач отримує пенсію, яка забезпечує встановлений державою прожитковий мінімум.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу в даній справі не подавався.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції взяв до уваги те, що заробіток відповідача дозволяє йому здійснювати системні виплати коштів позивачу на її утримання до досягнення сином Тимофієм трирічного віку. Суд врахував сплату відповідачем аліментів на утримання малолітнього сина, а також потребу позивача у аліментах на її утримання.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з червня 2017 року. Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 лютого 2019 року шлюб між ними розірвано.

Під час перебування у шлюбі у позивача та відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_1 (а.с. 3), а також результатами дослідження № 24068 щодо аналізу ДНК на батьківство (а.с. 28).

Син ОСОБА_3 проживає з матір`ю, що підтверджується довідкою Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області про склад сім`ї та проживання № 1283 від 23 липня 2019 року, а також не заперечувалось стороною відповідача у справі (а.с. 4).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем. У відповідності до змісту поданих ним документів стверджується, що він здійснює підприємницьку діяльність, працюючи інженером-землевпорядником на умовах сплати єдиного податку (3 група оподаткування) та згідно поданої звітності за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року доходів не отримував. Однак згідно поданої звітності за І квартал 2019 року ним задекларовано отриманий дохід у сумі 26832,41 гривень (довідка Любомльського управління ГУ ДФС у Волинській області № 7127/ФОП/03.20.53 від 07 серпня 2019 року). Згідно поданої відповідачем копії податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за І півріччя 2019 року ним отримано дохід на загальну суму 47832,41 гривень (а.с. 34, 35-37). Аналізом податкової звітності відповідача за 2019 рік, встановлено, що його середній місячний дохід складає близько 8000 гривень (47832,41 : 6 = 7972,07).

З довідок виконавчого комітету Згоранської сільської ради Любомльського району Волинської області № 1175 від 31 липня 2019 року та № 1346 від 13 вересня 2019 року судом першої інстанції встановлено що відповідач проживає у індивідуальному житловому будинку разом із своєю матір`ю ОСОБА_6 та дядьком ОСОБА_7 . З виписки із медичної карти № 27 ОСОБА_6 , копій трудових книжок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вбачається, що вони є працездатного віку та не мають медичних протипоказань до роботи.

Інших утриманців у відповідача немає.

Згідно зі статтею 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно з частиною другою статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Частиною четвертою статті 84 СК України визначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини відповідно до ч. 2-4 ст. 84 та ст.ст. 86 і 88 цього Кодексу.

Судом першої інстанції враховано, що відповідно до рішення суду окремо з відповідача стягуються аліменти на користь позивача на утримання неповнолітнього сина, також судом враховано стан здоров`я відповідача

Виходячи зі встановлених, на підставі поданих сторонами доказів, фактичних обставин справи та вищевказаних норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років .

Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження неспроможності відповідача сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суд Волинської області від 07 листопада 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 січня 2020 року.

Головуючий

Судді