П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„08" січня 2020 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 266/2429/17

Номер провадження 22-ц/804/172/20

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.

за участю секретаря: Єфремової О.В.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мащенко Людмила Іванівна, на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2019 року, головуючого судді Курбанової Н.М. із складанням повного тексту судового рішення 25 жовтня 2019 року по цивільній справі про визнання втратившим право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю подружжя, та просив визнати особистою власністю ОСОБА_2 2/3 частини в праві сумісної долевої власності на трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування житловим приміщенням . Позов мотивовано тим, що з 03 грудня 2013 року вона знаходилась в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Вона є власником квартири АДРЕСА_1 ,яка була придбана в період знаходження у шлюбі з відповідачем, але за її власні кошти. 24 грудня 2015 року шлюб між нею та відповідачем розірваний. У зазначеній квартирі відповідач був зареєстрований як член сім*ї , але фактично не проживає з 10 листопада 2015 року, мешкає в будинку АДРЕСА_3 . Більше одного року відповідач не користується спірним житловим приміщенням, що тягне за собою зайві витрати по оплаті комунальних послуг. У зв*язку з тим,що наявні усі передбачені законом підстави для застосування ст.405 ЦК України,просила визнати ОСОБА_2 втратившим право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 листопада 2017 року вказані позови об`єднані в одне провадження 266/2429/17.

Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2019 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю подружжя закрито на підставі п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України, у зв`язку із відмовою позивача від позову.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування житловим приміщенням - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мащенко Л.І., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість, незаконність рішення, невідповідність рішення суду обставинам справи,порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги представником зазначено, що ОСОБА_2 в судовому засіданні визнав, що через рік він розірвав відносини з дружиною та у жовтні 2015 року перейшов проживати у квартиру до своєї матері. До цього часу він вказує в усіх документах (позовній заяві, договору з адвокатом,та інші) свою адресу фактичного місця проживання АДРЕСА_3 . Факт відсутності ОСОБА_2 у спірній квартирі з листопада 2015 року підтверджено довідкою КСН «Портовський» від 18 січня 2016 року за № 7, актами КСН «Портовський» від 20 грудня 2016 року № 350, від 10 липня 2017 року № 206, від 12 грудня 2017 року № 420. Судом встановлено, що ОСОБА_1 змінила замок на дверях квартири, чим перешкоджала доступ для проживання та користування квартирою відповідачу, однак, відповідач у своїх поясненнях в судовому засіданні 28 березня 2018 року пояснював, що у нього залишились ключі від трьохкімнатної квартири,і що він забрав з собою свої особисті речі. Крім того, зазначення в рішенні, що відповідач певний проміжок часу не користується квартирою з поважних причин, через неприязні стосунки з колишньою дружиною, чиненням позивачем перешкод у користуванні спірною квартирою, не ґрунтуються на обставинах справи, встановлених при дослідженні доказів, відповідачем не надав суду жодного доказу на підтвердження таких обставин. Відповідач придбав у ОСОБА_1 квартиру для свого неповнолітнього сина, тому, як батько дитини має змогу проживати у придбаній квартирі. Також зазначено, що у рішенні, що оскаржується, суд посилається на норми Житлового Кодексу, а саме статті 9,156,157, які не регулюють обставини втрати користування житловим приміщенням, а регулюють виселення з нього. В той же час судом не застосовано ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно якої, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а судом на підставі беззаперечних доказів, встановлено, що відповідач відсутній у спірній квартирі 4 роки, поважність підстав відсутності відповідача, що зазначені у рішенні, є безпідставними.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 мотивований повною згодою з висновками суду першої інстанції, викладеними у рішенні про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання втративши право користування житловим приміщенням . Просив апеляційну скаргу відхилити , рішення суду залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Харитонової Г.Л. мотивований тим,що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не містять обґрунтувань підстав , які б беззаперечно вказували на можливість застосування положень ст. 376 ЦПК України.Судом першої інстанції вірно встановлено, та це не заперечується сторонами, що під час шлюбу, а саме 10 січня 2014 року , була придбана квартира за адресою : АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 , у якій ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований з 17 січня 2014 року. При цьому суд, розглядаючи справу у межах заявлений позовних вимог, не робив висновок про те, що квартира належить на праві особистої власності ОСОБА_1 , як зазначено у скарзі.Це питання спірне, в провадженні Приморського районного суду м. Маріуполя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , де він оспорює особисте право ОСОБА_1 на спірну квартиру, рішення по справі не прийнято.

При прийнятті рішення судом вірно були встановлені відносини, що склалися між сторонами та визначені норми права, які регулюють зазначені відносини , при цьому були застосовані норми як ЖК України, так і норми ЦК України, оскільки вони не суперечать один одному. ОСОБА_1 не було доведено в судовому засідання факту відсутності ОСОБА_2 у спірному житлі понад рік без поважних причин, як і не спростовані доводи ОСОБА_2 про його відсутність у спірній квартирі через неприязні стосунки з ОСОБА_1 , яка чинить перешкоди у його користуванні квартирою , де знаходяться їх сумісні та його особисті речі, та замінила замки у спірній квартирі.Крім того, з позовом про розподіл сумісного майна подружжя, а саме: спірної квартири, позивач вперше звернувся до суду 12 січня 2016 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 23 червня 2017 року його позов було залишено без розгляду.05 липня 2017 року ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя було відкрите провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права на частку спірної квартири.

Крім того , в провадженні Приморського районного суду м. Маріуполя знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення його у спірну квартиру,провадження по якій ухвалою суду від 27 березня 2019 року зупинено до розгляду справи № 266/2429/17, рішення та ухвала по якій на теперішній час оскаржуються. Таким чином, по - перше, про своє право на спірну квартиру ОСОБА_2 заявив, ще у 2016 році до спливу річного строку, визначеного ч. 2 ст. 405 ЦК України; по-друге, ще не вирішено питання щодо частки власності ОСОБА_2 у спірній квартирі, а власник не може бути позбавлений права користування незалежно від строку відсутності. Висновок суду про те, що ОСОБА_2 не втратив інтересу до квартири, в якій зареєстроване його місце проживання, його не проживання пов`язане з поважними причинами, є правильним ,законним і обґрунтованим .

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Мащенко Л.І. підтримала доводи апеляційної скарги . ОСОБА_1 надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю ,оскільки знаходиться поза межами м. Маріуполя,за участю її представника (т.2.а.с.54).

У судовому засіданні апеляційного суду представники ОСОБА_2 - адвокат Харитонова Г.Л. та представник ОСОБА_2 ,що діє на підставі довіреності , підтримали доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу ,просили залишити скаргу без задоволення,а рішення суду першої інстанції без змін.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 не з*явився ,належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 19 грудня 2019 року телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.10-12 за № 1365 (т. 2,а.с.65 ).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 03 грудня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2013 року, ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_5 .

Згідно з договором купівлі- продажу квартири від 27 грудня 2013 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_6 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 10 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чекідою О. А., зареєстрованого за № 22, ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з заявою, наданою приватному нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чекіді О.А. від 10 січня 2014 року, ОСОБА_2 підтвердив, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 з 03 грудня 2013 року та гроші, за які було придбано квартиру АДРЕСА_1 , є особистою власністю ОСОБА_1 .

Згідно з розпискою ОСОБА_1 від 09 січня 2014 року, остання отримала від матері ОСОБА_4 в борг 15 000 доларів США для придбання квартири.

Згідно з заявою ОСОБА_1 від 03 жовтня 2018 року, поданою нотаріусу Курського міського нотаріального округу Курської області РФ, ОСОБА_1 отримала в борг від матері ОСОБА_4 15 000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Маріуполя № 266/3991/15-ц від 24 грудня 2015 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано.

Відповідно до особового рахунку № 3247 від 16 серпня 2017 року КК «Приморська», окрім власника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 з січня 2014 року також зареєстровані : її син ОСОБА_5 2000 року народження та її чоловік ОСОБА_2 , 1977 року народження .

Згідно з довідкою № 7 від 18 січня 2016 року КСН «Портовський» у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , 1977 року народження не мешкає, особистих речей не має. Згідно з актами № 350 від 20 грудня 2016 року , № 206 від 10 липня 2017 року КСН «Портовський» у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , 1977 року народження не мешкає з 10 листопада 2015 року , та його місце мешкання не відомо, особистих речей не має.

Згідно з ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 19 серпня 2019 року відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ,

третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Чекіда О. А. про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним.

Як вбачається з досліджених матеріалів справи 23 червня 2016 року відкрито провадження по справі № 266/2428/16 - ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення у квартиру АДРЕСА_1 , яке ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя від 27 березня 2017 року було зупинено до розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (провадження № 266/89/16-ц ). 28 листопада 2018 року провадження по справі про вселення відновлено та ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 27 березня 2019 року зупинено до розгляду іншої справи №266/2429/17.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ,суд першої інстанції дослідивши всі обставини справи та докази надані сторонами ,виходив з того,що відповідач ОСОБА_2 певний проміжок часу не користується квартирою АДРЕСА_1 з поважних причин, через неприязні стосунки з колишньою дружиною, чиненням ОСОБА_1 перешкод у користуванні спірною квартирою. В ході розгляду справи представниками позивача не спростовані факти заміни ОСОБА_1 замків на дверях квартири та перешкод для проживання та користування квартирою ОСОБА_2 . Крім того, не спростовано і зазначені ОСОБА_2 обставини, за якими він має у спірній квартирі особисті речі і речі, які він перевіз у спірну квартиру після продажу своєї двохкімнатної квартири, а також речі, які є сумісною власністю колишнього подружжя.Крім того, ОСОБА_1 06 серпня 2016 року виїхала за межі України та по на теперішній час знаходиться в Російській Федерації, таким чином ОСОБА_2 , який не має ключів від спірної квартири, не має доступу до квитанцій на оплату комунальних послуг за цю квартиру, можливості знімати покази приладів обліку водопостачання, електроенергії.Як встановлено судом, іншого житла, крім спірної квартири, ОСОБА_2 не має. Як встановлено ,ще у червні 2016 року ОСОБА_2 , захищаючи своє право на користування спірною квартирою, звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 про вселення, що, свідчить про перешкоди у користуванні житлом. ОСОБА_2 оспорює право особистої власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , звернувшись до суду з відповідними позовними вимогами та на час розгляду спору по справі, судом відкрито провадження. ОСОБА_2 не втратив інтересу до квартири, в якій зареєстровано його місце проживання, проте його не проживання в ній пов`язане з поважними причинами,якими є неприязнені стосунки,які склались між сторонами, та перешкоди у користуванні спірним житлом з боку позивача ОСОБА_1 . Таким чином,підстав,передбачених ст.405 ЦК України ,для визнання відповідача таким,що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 немає.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції .

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном своїм майном .

Гарантуючи захист права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік.

Аналізуючи вказану норму ст. 405 ЦК України, можна дійти висновку, що при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

Відповідно до норм ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження обставин позову позивач надав до суду довідку КСН «Портовський» від 18 січня 2016 року № 7 ; акти , складені КСН «Портовський « від 20 грудня 2016 року № 350,від 10 липня 2017 року № 206,від 12 грудня 2017 року № 420 , згідно яких підтверджено факт відсутності відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі з листопада 2015 року .

Проте , акти та довідка КСН «Портовський» не є належними та достатніми доказами для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою,оскільки не підтверджують поважність причини такої відсутності .

Крім того,як встановлено судом з червня 2016 року позов ОСОБА_2 про вселення у спірну квартиру не вирішено,тобто ще до спливу річного строку,визначеного ч.2 ст.405 ЦК України, ОСОБА_2 заявив своє право на спірну квартиру,про що слушно зазначено представником Харитоновою Г.Л. у відзиві на апеляційну скаргу .

Доводи апеляційної скарги про те,що судом першої інстанції не прийняти до уваги акти обстеження та довідка,апеляційний суд вважає безпідставними,з тих підстав,що зазначені доводи зведені до переоцінки доказів,які судом першої інстанції досліджені на підставі вірно встановлених обставин,та яким надано правильну оцінку.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Встановивши в судовому засіданні поважність причин відсутності відповідача в спірній квартирі, а саме наявність між сторонами у справі неприязних відносин, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відсутність всіх складових передбачених ст. 405 ЦК України, для можливого визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Захист прав власника у цій справі в частині несплати відповідачем комунальних послуг , на що вказав представник позивача в апеляційній скарзі , шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є неспівмірним з правом відповідача, колишнього чоловіка позивача ОСОБА_1 , на користування житлом. Враховуючи також те, що позивач вказані права може захистити іншим шляхом - вимогою щодо стягнення з відповідача відповідних сум комунальних послуг сплачених за нього.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Аргументи відзиву на апеляційну скаргу є прийнятними,оскільки ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мащенко Людмила Іванівна - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку, у випадках передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 січня 2020 року .

Судді: