Ухвала

Іменем України

13 січня 2020 року

м. Київ

справа №2-н-138/2010

провадження №61-21ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати

Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

Литвиненко І. В., Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19 серпня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого 21 червня 2010 року Виноградівським районним судом у справі №2-н-138/10,

ВСТАНОВИВ:

21 червня 2010 року Виноградівським районним судом у справі №2-н-138/10 видано судовий наказ про стягнення солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 801 346,40 грн.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області

від 15 лютого 2011 року замінено сторону виконавчого провадження по примусовому виконанню судового наказу Виноградівського районного суду №2-н-138/10 від 21 червня 2010 року, а саме, - стягувача ПАТ «ОТП Банк», - на товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна».

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про скасування вищевказаного судового наказу, в якій одночасно просила визнати поважними причини пропуску строку та поновити пропущений строк на подання заяви про скасування судового наказу.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області

від 19 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року, наведену заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику.

Повертаючи заяву про скасування судового наказу, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що заява боржника про скасування судового наказу, подана після закінчення строку, встановленого законом.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд прийшов до помилкового висновку, що судовий наказ боржнику було вручено

ще 28 червня 2010 року, оскільки підпис на повідомленні про вручення судового наказу, яке судом узято до уваги заявнику не належить.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 167 ЦПК України судовий наказ оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований у порядку, передбаченому розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої 1 статті 161 цього Кодексу.

Частиною другою статті 171 ЦПК України заява боржника про скасування судового наказу, подана після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 цього Кодексу, повертається, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку для подання цієї заяви.

Встановивши, що судовий наказ було вручено боржнику 28 червня

2010 року, даний факт не спростовано заявником жодними доказами, а заяву про скасування судового наказу подано лише у серпні 2019 року, тобто зі спливом 9 років після отримання наказу, суд дійшов правильного висновку про повернення заяви про скасування судового наказу на підставі статт 170 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги щодо обізнаності заявника про судовий наказ та його отримання в червні 2010 року аналогічні доводам апеляційної скарги, були предметом дослідження апеляційним судом та додаткового правового аналізу не потребують.

Решта доводів касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, так як стосуються оскарження судового наказу, проте зазначений наказ не є предметом перегляду.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК УкраїниВерховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19 серпня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого 21 червня 2010 року Виноградівським районним судом у справі №2-н-138/10.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська