Справа№592/9595/19
Провадження №2/592/127/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі: головуючого - судді Алфьорова А.М., за участю секретаря - Літовченко С.М., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Турченко С.П., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Литовченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, свої вимоги мотивує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстровані він та відповідач, останній не сплачує комунальні послуги, участі в утримання квартири не приймає, що унеможливлює йому оформити субсидію. Відповідач проживає разом зі своєю сім`єю за іншою адресою. Просить суд: визнати відповідача таким, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позов підтримав, просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 зазначив, що він проживає в одному будинку з позивачем. Відповідач протягом восьми років не проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що є тещею відповідача. Вказала, що відповідач разом зі своєю сім`єю тривалий з 2010 р. проживали у неї, потім переїхали до матері відповідача за адресою: АДРЕСА_3 , де на даний час і проживають. Позивач ОСОБА_1 створив такі умови, що спільне проживання відповідача ОСОБА_2 стало неможливим, перешкоджав вільному проживанню у спірній квартирі.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_7 зазначила, що вона є колишньою дружиною позивача та матір`ю відповідача. Вказала, що відповідач ОСОБА_2 разом з своєю сім`єю проживають з нею, хоча відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд, заслухавши думки сторін, свідків, дослідивши докази по справі, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.04.1992 р. Виконавчим комітетом Ради народних депутатів видано на ім`я ОСОБА_1 ордер на житлове приміщення № 186, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на сім`ю з трьох чоловік: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 .

Згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що причини відсутності ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , понад 6 місяців є поважними, оскільки відповідач вимушено мешкає за іншою адресою, у зв`язку зі складними відносинами з позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд м. Суми шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.М. Алфьоров