Ухвала

13 січня 2020 року

м. Київ

справа № 202/3973/17

провадження № 61-292ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Кузнєцова В. О. розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, про звернення стягнення на предмет застави,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «ВТБ Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки CHERY, модель - М11, тип - легковий седан-В, 2011 року випуску, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 14 вересня 2015 року, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною 106 160,00 грн для задоволення кредитних вимог позивача у розмірі 63 115,00 грн за кредитним договором від 12 серпня 2011 року № 70/11, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «ВТБ Банк».

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2018 року до участі у справі в якості позивача залучено Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» замість ПАТ «ВТБ Банк».

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що звернення стягнення в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна не зареєстровано, сума заборгованості є спірною, при подачі позову 14 червня 2017 року позивачем зазначено загальну суму заборгованості за кредитним договором від 12 серпня 2011 року № 70/11 - 63 115,00 грн, відповідно до виконавчого напису нотаріуса від 02 листопада 2016 року заборгованість становить 33 301,44 грн, а відповідно до додатку 1 до відступлення прав вимог від 22 січня 2018 року № 220118нв - 22 537,44 грн. Разом з тим, суди встановили, що 01 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П. вчинено виконавчий напис, яким задоволено вимоги ПАТ «ВТБ Банк» в рахунок заборгованості в розмірі 33 301,44 грн та вже звернуто стягнення на цей транспортний засіб, матеріали справи не містять доказів, що вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню.

У грудні 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» звернулося до Верхового Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

У відповідності до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Предметом позову у даній справі є звернення стягнення на предмет застави в рахунок задоволення кредитних вимог позивача у розмірі 63 115,00 грн.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн х 100 = 192 100,00 грн), а тому зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

При цьому касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

У відповідності до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтею 19, статтею 260, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, про звернення стягнення на предмет застави.

Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. О. Кузнєцов