ПОСТАНОВА

Іменем України

17 червня 2020 року м. Кропивницький

справа № 405/5149/17

провадження № 22-ц/4809/21/20

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

секретар судового засідання Кравченко Я. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Пронін Юрій Олександрович,

відповідачі: Міська рада міста Кропивницького, Державний реєстратор відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Міської ради міста Кропивницького Нікітенко Олександр Володимирович,

представник відповідача 1 - Бардиш Є. М. ,

треті особи: Управління комунальної власності Міської ради міста Кропивницького, ОСОБА_3 ,

представник третьої особи 1 - Ковбасюк А. В. ,

прокурори: Володіна А. Г., Лагода (Чернієнко) О. В., Поліщук С. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 вересня 2018 року в складі головуючої судді Шевченко І. М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міської ради міста Кропивницького, Державного реєстратора відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Міської ради міста Кропивницького Нікітенка Олександра Володимировича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління комунальної власності Міської ради міста Кропивницького та ОСОБА_3 , в якому просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31451552 від 19.09.2016 року, прийняте Державним реєстратором Нікітенком О. В., Кіровоградська міська рада, Кіровоградська області, номер запису про право власності: 16455826, про реєстрацію нежитлового приміщення загальною площею 254,4 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за Кіровоградською міською радою, .

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 02.08.2010 ОСОБА_1 є власником нежилого приміщення загальною площею 107,6 кв.м, розташованого у АДРЕСА_1 , а також є єдиним (одноособово) орендарем земельної ділянки площею 254,4 кв.м за цією ж адресою та відповідно до умов договору оренди землі №41 від 31.03.2014 сплачує орендну плату.

Позивачеві стало відомо, що 13.09.2016 державним реєстратором Нікітенком О. В. зареєстроване право комунальної власності на підвальне приміщення, площею 254,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , за Кіровоградською міською радою (Міська рада міста Кропивницького), яке розташоване під приміщенням, що належить позивачу.

Вважаючи, що державний реєстратор Нікітенко О. В. зареєстрував право власності за Кіровоградською міською радою з грубим порушенням приписів ЦК України та за відсутності передбачених законом підстав для виникнення власності, тому звернувся із вказаним позовом.

В обгрунтування позовних вимог посилався на норми Цивільного кодексу України, що регулюють набуття права власності (ст. ст. 328, 329, 331, 334 ЦК), загальні положення про правочини та їх державну реєстрацію (ст. ст. 202, 203, 210 ЦК), спільну власність у багатоквартирному будинку, а саме ч. 2 ст. 382 ЦПК України, ст. 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», рішення Конституційного суду України від 02.03.2004 року по справі № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), захист права власності (ст. ст. 317, 318 ЦК).

Позивач зазначав, що дії відповідачів грубо порушують його право, закріплене Конституцією України щодо безперешкодного користування та розпорядження своїм майном, оскільки усі мережі водопостачання та водовідведення, електропостачання, вентиляційне обладнання та інше, необхідне для експлуатації належного йому приміщення, знаходяться саме у тому підвальному приміщенні, яке незаконно перейшло у власність Міської ради міста Кропивницького (Кіровоградської міської ради), тому просив скасувати оспорюване рішення про державну реєстрацію прав інд.номер 31451552 від 19.09.2016, прийняте державним реєстратором Кіровоградської міської ради Нікітенком О. В.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 лютого 2018 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, залучено Управління комунальної власності Міської ради міста Кропивницького (а.с.88 т.1).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 травня 2018 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, залучено ОСОБА_3 (а.с.78 т.2).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні позову необґрунтованості, безпідставності та недоведеності.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції зазначив, що підвальне приміщення літерою «А3» нежитлової будівлі літерою «А», яка є прибудовою до житлового будинку літерою «А1» по АДРЕСА_1 , не призначене для обслуговування аптечного закладу та для забезпечення експлуатації багатоквартирного будинку, чи побутового обслуговування мешканців багатоквартирних будинків, є нежитловим приміщенням у нежитловій будівлі та правомірно належить Міській раді міста Кропивницького на праві комунальної власності.

Прибудова до житлового будинку по АДРЕСА_1 , не знаходиться у спільній частковій або у спільній сумісній власності, та складається з трьох окремих нежилих приміщень, у кожного з яких є один власник.

Спірні правовідносини не регулюються нормами статті 355, 356, 368 ЦК України, оскільки вказане майно не перебуває у спільній сумісній чи у спільній частковій власності, тому відсутня необхідність укладення договору про користування майном чи у випадку недосягнення згоди звернення до суду або згоди співвласників.

Спірне нежитлове приміщення належить лише одному власнику, яким є територіальна громада міста Кропивницького.

При реєстрації права комунальної власності на спірне нежитлове приміщення загальною площею 254,4 кв.м не потрібна згода позивача, адже він не є і не може бути співвласником спірного нежитлового приміщення, яке належить територіальній громаді. Позивач є власником окремого індивідуально визначеного майна у відповідній нежитловій прибудові до житлового будинку.

Реєстрація права власності за територіальною громадою жодним чином не порушує право позивача на володіння, користування чи розпорядженням майном, яке належить йому на підставі договору купівлі-продажу.

Рішення про державну реєстрацію прав комунальної власності Кіровоградської міської ради на нежитлове приміщення площею 254,4 кв.м, яке розташоване в підвальному приміщенні нежитлової будівлі, яка є прибудовою до житлового будинку по АДРЕСА_1 , державним реєстратором прийнято на підставі та у межах наданих йому повноважень, у спосіб, що визначений діючим законодавством, тому підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вказаного судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Звертає увагу на те, що він є власником нежилого приміщення загальною площею 107,6 кв.м розташованого в АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2010, іншим власником нежитлового приміщення, площею 181,7 кв.м, розташованого за тією ж адресою, є ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2017.

Вважає необґрунтованим та не підтвердженим наявними у матеріалах справи висновок суду про те, що свідоцтво про право власності на цілий житловий будинок від 21.02.2002 НОМЕР_2 є правовстановлюючим документом, яким відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підтверджується право власності Міської ради міста Кропивницького на прибудову до житлового будинку - нежитлову будівлю літерою «А» з підвалом літерою «А3», та на підставі якого державним реєстратором 19.09.2016 прийнято рішення про визнання і підтвердження факту набуття територіальною громадою в особі Міської ради міста Кропивницького права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 254,4 кв. м, що є підвалом літерою «А3», шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідачі своїми діями грубо порушили право позивача щодо безперешкодного користування та розпорядження спірним нежитловим приміщенням, площею 254,4 кв. м, що є підвалом, де розташовані належні до приміщення позивача комунікації, якими з 2005 року користувалось очолюване ним ТОВ "Ліки плюс" на правах оренди, і продовжує користуватись він у зв`язку з розміщенням апетки в належному йому на праві власності нежилому приміщенні.

Не згоден із висновками суду про те, що спірне приміщення є прибудовою до житлового будинку, а не є його невід`ємною частиною, тому що за матеріалами справи це приміщення є вбудованим в житловий будинок (рішення Кіровоградської міської ради № 2 від 02.01.1990).

Вважає, що суд, ухвалюючи оскаржене рішення, вийшов за межи своєї компетенції та без будь-якого належного обґрунтування, поставивши під сумнів висновки будівельно-технічного експертного дослідження № 4-1/17 від 19.07.2017, безпідставно дійшов висновку, що не підлягають застосуванню до спірних відносин ч. 2 ст. 382 ЦК України та рішення Конституційного суду України, оскільки вказані норми застосовуються до власників квартир багатоквартирних будинків.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Міська рада міста Кропивницького та Управління комунальної власності Міської ради міста Кропивницького подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін (а.с.161-166,172-173 т.2). Вважають рішення суду законним й обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача Проніна Ю. О. , який підтримав доводи апеляційної скарги, представника Міської ради міста Кропивницького Бардиша Є. М., державного реєстратора Нікітенка О. В., прокурорів, представника Управління комунальної власності Міської ради міста Кропивницького Ковбасюка А. В., які заперечували проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Рішенням Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від 02.01.1990 № 2 затверджено акт державної комісії від 28.12.1989 на введення в дію 60-ти квартирний житловий будинок разом з вбудованими приміщеннями для роботи з дітьми по місцю проживання, поштова адреса: АДРЕСА_1 , у тому числі вбудовані приміщення для роботи з дітьми, корисна площа квартир 2838,4 кв. м, в тому числі вбудованих приміщень - 290,80 кв. м (а.с.123-124 т.1, 48 т.2).

На підставі положень п. 13 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31.01.66, яка діяла на час введення в експлуатацію вказаного житлового будинку, ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 14.12.1990 року складено висновок про реєстрацію домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з 60-ти квартирного житлового будинку, на праві державної власності за ПМК- 37 тресту «Кіровоградводбуд» та видано реєстраційне посвідчення на будинок.

Відповідно до п. 2 вказаної Інструкції під будинком, як об`єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Різні службові будівлі та споруди, в тому числі прибудови, не можна реєструвати окремо від жилого будинку.

З Генерального плану будинку по АДРЕСА_1 , який міститься в інвентаризаційній справі, складеного ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» вбачається, що за вказаною адресою розташовані: будівлі літерами «А1, А2» - житловий будинок, літерою «А» - прибудова, «А3-А5» - підвали. Прибудова літерою «А» розміщена впритул до житлового будинку літерою «А1» та має підвал літерою «А3». Під житловим будинком літерою «А1 А2» знаходиться підвал літерою «А4 А5». Інші прибудови до житлового будинку за вказаною адресою відсутні. (а.с. 121-122 т. 1). Тобто прибудова літерою «А» є вбудованими приміщеннями для роботи з дітьми по місцю проживання (назву яких зазначено в рішенні виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від 02.01.1990 № 2).

В подальшому, 21.02.2002 виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради в обмін реєстраційного посвідчення від 14.12.1990, на підставі рішення Кіровоградського міськвиконкому від 14.02.2002 № 176, видано свідоцтво про право власності НОМЕР_2 на цілий житловий будинок, який належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Кіровограда в особі міської ради (а.с.100 т.1, а.с.29 т.2).

Окремо прибудову у вказаному свідоцтві на право власності не зазначено, оскільки відповідно до вимог діючого на той час законодавства у реєстраційному посвідченні вона окремо теж не зазначалась, а входила в поняття «будинок».

Вказана прибудова з моменту введення її в експлуатацію не призначалась для проживання, а згідно з рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 02.01.1990 № 2 її функціональне призначення - для роботи з дітьми.

Вказане свідоцтво про право власності від 21.02.2002 НОМЕР_2 є правовстановлюючим документом, яким відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підтверджується право власності Міської ради міста Кропивницького на прибудову до житлового будинку - нежитлову будівлю літерою «А» з підвалом літерою «A3», та на підставі якого державним реєстратором 19.09.2016 року прийнято рішення про визнання і підтвердження факту набуття територіальною громадою в особі Міської ради міста Кропивницького права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 254,4 кв. м, яке є підвалом літерою «A3», шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 27,101-103 т.1, 18 т.2).

Згідно витягу з інвентарної справи за адресою: АДРЕСА_1 , наявні наступні приміщення: А 1 та А 2 - житлові будівлі, площею 2838,4 кв. м; А - прибудова, площею 290,8 кв. м; А 3 А 4 - підвали, площею 925,3 кв. м (а.с.242-243 т.1, а.с. 40-47 т.2).

На підставі рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 09.03.2010 № 186 на ім`я власника - териториальної громади м. Кіровограда в особі Кіровоградської міської ради видане свідоцтво про право комунальної власності на нерухоме майно (частка 1/1) від 07.05.2010 на нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 107,6 кв. м, що складається із: кабінета 25,4 кв. м.; коридора 4,6 кв. м.; кабінета 10,6 кв. м; кабінета 20,1 кв. м.; коридора 8,2 кв. м.; кабінета 11,5 кв. м.; кабінета 11,7 кв. м; кабінета 9,3 кв. м.; санвузла 3,1 кв. м.; санвузла 3,1 кв. м (а.с.128 т.1, а.с. 30 т. 2), що фактично розташоване у прибудові до житлового будинку, що за первинними документами на будинок була призначена як приміщення для роботи з дітьми по місцю проживання .

На підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2010 вказане нежиле приміщення, по АДРЕСА_1 , загальною площею 107,6 кв. м., до складу якого входять: кабінет 25,4 кв. м.; коридор 4,6 кв. м.; кабінет 10,6 кв. м; кабінет 20,1 кв. м.; коридор 8,2 кв. м.; кабінет 11,5 кв. м.; кабінет 11,7 кв. м; кабінет 9,3 кв. м.; санвузол 3,1 кв. м.; санвузол 3,1 кв. м, було передане у власність покупцеві - ФОП ОСОБА_6 (а.с. 130-134 т. 1, 31-34 т.2).

Позивач ОСОБА_1 отримав у власність вказане нежиле приміщення загальною площею 107,6 кв. м., до складу якого входять: кабінет 25,4 кв. м.; коридор 4,6 кв. м.; кабінет 10,6 кв. м; кабінет 20,1 кв. м.; коридор 8,2 кв. м.; кабінет 11,5 кв. м.; кабінет 11,7 кв. м; кабінет 9,3 кв. м.; санвузол 3,1 кв. м.; санвузол 3,1 кв. м, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежилого приміщення, укладеного із ОСОБА_6 від 02.08.2010, зареєстрованого в реєстрі № 1320, та зареєстрував своє право власності 03.08.2010 , реєстраційний номер 30366337 (а.с.8, 13 т.1).

До того ОСОБА_1 користувався нежитловим приміщенням, площею 111 кв. м, по АДРЕСА_1 , на підставі договорів оренди індивідуально визначеного майна від 23.12.2005 № 62/17/71 (а.с.145-156 т.1), та від 25.04.2006 №18/17 (а.с. 159-164 т.1), для розміщення аптеки "Ліки плюс", та відповідно акта прийому-передачі нежитлового приміщення за вказаною адресою (а.с.153 т.1), між ТОВ "Ліки плюс" в особі директора ОСОБА_1 як орендарем нежитлових приміщень площею 11 кв.м та і КРЕП - 4 як балансоутримувачем будинку по АДРЕСА_1 , була укладена угода про спільне володіння та дольову участь в утриманні будинку і прибудинкової території (а.с. 223-226, 227-229 т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 14.05.2013 № 262 знято з балансу КП «ЖЕК №4 Кіровоградської міської ради» приватизоване нежитлове приміщення у будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 289,3 кв. м, яке належить : 1) 181,7 кв. м - ТОВ «Агенство нерухомості «Єлизавета»; 2) 107,6 кв. м - ОСОБА_1 згідно з договором купівлі - продажу від 02.08.2010 №1320 (а.с.230 т.1).

ТОВ «Агенство нерухомості «Єлизавета» 05.08.2015 відчужило вказане нежитлове приміщення ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу № 921, ОСОБА_7 15.03.2017 відчужила вказане приміщення ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 780 (а.с. 30 т.1, а.с. 72-75 т.2).

Згідно копії договору оренди землі від 31.03.2014 № 41 ОСОБА_1 отримав в оренду від Кіровоградської міської ради земельну ділянку площею 0,0254 га, в комерційних цілях, для розміщення аптеки, за рахунок земель житлової та громадської забудови, на строк 5 років. (а.с.14-24 т.1). Згідно договору на земельній ділянці розміщено об`єкт нерухомого майна - нежитлова будівля. Земельна ділянка передана в оренду разом з інженерними комунікаціями та нежитловою будівлею, що належить орендарю на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 02.08.2010 №1320.

Відповідно до копії Витягу з Державного РРПНМ від 05.04.2014 року право оренди земельної діляки зареєстроване за ОСОБА_1 на строк до 05.04.2019 (а.с. 25 т.1).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване право власності:

-реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 комунальна форма власності на нежитлове приміщення, загальна площею 254,4 кв. м, опис: основне приміщення - 128,5 кв. м, основне приміщення - 125,9 кв. м, в цілому за власником - Кіровоградська міська рада (тепер Міська рада міста Кропивницького), запис 16455826 вчинений 13.09.2016 Державним реєстратором Нікітенком Олександром Володимировичем, Кіровоградська міська рада, Кіровоградська область, підстава : висновок щодо технічної можливості виділу в натурі від 07.09.2016 ФОП ОСОБА_8 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31451552, від 19.09.2016 Нікітенко О. В. , Кіровоградська міська рада (а.с. 27 т. 1);

-реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 приватна форма власності на нежитлове приміщення, загальною площею 181,7 кв. м, опис: тамбур 1,7 кв. м, зала 138,9 кв. м, коридор 11,0 кв. м, підсобне 13,6 кв. м, 13,4 кв. м, 3,1 кв. м, в цілом за власником - ОСОБА_3 , запис 19455730 вчинений 15.03.2017 приватним нотаріусом Драною І. В., на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2017, номер 780 (а.с. 28 т. 1);

- реєстраційний номер майна 30366337 приватна форма власності на нежиле приміщення загальною площею 107,6 кв. м, технічний опис майна: кабінет 25,4 кв. м, коридор 4,6 кв. м, кабінет 10,6 кв. м, кабінет 20,1 кв. м, коридор 8, 2 кв. м, кабінет 11,5 кв. м, кабінет 11,7 кв. м, кабінет 9,3 кв. м, санвузол 3,1 кв. м, санвузол 3,1 кв. м, в цілому за власником - ОСОБА_1 , запис внесено 03.08.2010, право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, 1320, від 02.08.2010 (а.с. 30 т.1).

Згідно повідомлення ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 19.08.2016 № 494-17/20 станом на 01.01.2013 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ) було зареєстроване за Територіальною громадою м. Кіровограда в особі міської ради на підставі свідоцтва про право власності від 21.02.2002 НОМЕР_2, право власності на нежитлове приміщення загальною площею 254,4 кв. м за вказаною адресою не було зареєстроване (а.с. 39 т. 2).

Як вбачається із відзиву на позовну заяву та пояснень державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Міської ради міста Кропивницького Нікітенка О. В. ним було прийняте рішення про державну реєстрацію права комунальної власності за Кіровоградською міською радою відповідно до п. 54 Порядку державної реєстрації прав та їх обятень, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127, на нерухоме майно, утворене шляхом поділу майна, у тому числі в результаті виділення окремого об`єкта нерухомого майна із складу нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів, або об`єднання майна, за наявності технічної можливості використання такого майна як самостійного об`єкта цивільних правовідносин, на підставі поданих заявником для державної реєстрації документів: технічного паспорта № 1043 на нежитлове приміщення площею 254,4 кв. м (а.с.101-102 т. 1), висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкту нерухомого майна (а.с. 104-107 т. 1), оригіналу свідоцтва про право власності на цілий житловий будинок (копія а.с. 100 т. 1), листа ОКП КООБТІ від 19.08.2016 про відсутність реєстрації на нежитлове приміщення площею 254,4 кв. м (а.с.108 т. 1).

Відповідно до технічного паспорта від 27.07.2016 та висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна - ціле нежитлове приміщення загальною площею 254,4 кв. м - підвал літера "А1", що за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться у підвальному поверсі, що складається з двох відокремлених нежитлових приміщень: площею 128,5 кв. м та 125,9 кв. м, фактично відокремлене від основної частини інших вбудованих приміщень та має окремий вхід/вихід, технічно можливо виділити в натурі та в окрему одиницю (а.с. 101-107 т. 1).

За інформацією КП "ЖЕО № 2" , яке є балансоутримувачем багатоквартирного будинку за адресою: по АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення, що знаходяться в прибудові до житлового будинку, не впливають на фукціонування багатоквартирного будинку і не з`єднані з ним комунікаціями, сама будівля чи окремі приміщення прибудови не перебувають на балансі КП і не призначені для забезпечення комунікації багатоквартирного будинку чи побутового обслуговування мешканців будинку (а.с.126 т.1).

Згідно наданого позивачем висновку будівельно-технічного дослідження від 19.07.2017 №4-4/17, проведеного на замовлення ОСОБА_1 (а.с.76-82 т.1) підвальне приміщення, площею 254,4 кв. м, яке розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , за функціональним призначенням відноситься до нежитлових приміщень та при цьому є допоміжним приміщенням нежитлового приміщення, під яким розташовується, а саме - аптечного закладу, призначене для обслуговування та експлуатації зазначеного приміщення внаслідок розташування у ньому технічного обладнання і пристроїв, які забезпечують санітарно-гігієнічні умови та безпечну експлуатацію аптечного закладу (мережі водопостачання та водовідведення, теплопостачання, електропостачання, вентиляційне обладнання та обладнання протипожежної безпеки тощо).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31.01.2020 №03/20, проведеної за клопотанням позивача на підставі ухвали Кропивницького апеляційного суду від 15.02.2019, підвальне приміщення, площею 254,4 кв. м, яке розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , за функціональним призначенням відноситься до нежитлових приміщень, допоміжних приміщень, але включно розташованих над ним, нежитлових приміщень, що є власністю позивача, призначене для задоволення потреб не усіх співвласників будинку, а лише власника тієї частини розташованих над ним нежитлових приміщень, з якими воно пов`язане інженерними мережами та комунікаціями, що належать позивачеві. 60(59)-ти квартирний 5-ти поверховий житловий будинок, площею 2838,4 кв. м., з вбудованими приміщеннями, який знаходиться за тією ж адресою, що і нежитлове підвальне приміщення площею 254,4 кв. м, до якого він розташований впритул, внаслідок свого відповідного об`ємно-планувального рішення є цілісною архітектурною формою (будівлею), що не пов`язана із зазначеним підвальним приміщенням, яке знаходиться за тією ж адресою та розташовується під нежитловою окремо стоячою будівлею, власниками якої є ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . За результатами проведеного натурного обстеження нежитлового підвального приміщення, площею 254,4 кв. м., експертом встановлено наявність розташованого у ньому відповідного інженерного обладнання і прокладених комунікацій електро-, тепло-, водопостачання та водовідведення, 19 вентиляційних мереж тощо, які забезпечують належний рівень санітарно-гігієнічних умов та побутового обслуговування людей, що перебувають у тій частині нежитлових приміщень окремо стоячої будівлі, яка розташовується над зазначеним підвальним приміщенням, знаходиться за тією ж адресою та належить позивачеві та використовується ним в якості аптечного закладу з продажу, готових лікарських форм. Розмежувати між собою підвальне приміщення, площею 254,4 кв. м., яке розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , та належне ОСОБА_1 приміщення, яке знаходиться за тією ж адресою та розташовується над зазначеним підвальним приміщенням, на думку експерта не вбачається за можливе (а.с.58-76 т.3).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

За змістом статей 15 та 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, що встановлений договором або законом.

Метою звернення позивача з даним позовом є захист набутого за його твердженням ще в 2010 році права безперешкодкого користування і розпорядження своїм майном, мережами водопостачання, водовідведення, електропостачання, вентиляційним і протипожежним обладнанням, необхідним для експлуатації належного йому приміщення, що знаходяться у підвальному приміщенні, про реєстрацію якого за Міською радою міста Кропивницького прийняте рішення державним реєстратором Нікітенко О. В. Порушення свого права позивач вбачає саме в оформленні шляхом здійснення державної реєстрації у 2016 році права власності на спірне майно за територіальною громадою міста Кропивницького (Кіровограда)в особі Міської ради міста Кропивницького. Отже, за змістом заявленого позову вбачається спір про право власності на нерухоме майно між ОСОБА_1 та Міською радою міста Кропивницького.

Згідно із частинами 1, 4 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, у тому числі на нерухоме майно, є наявність підтвердженого належними доказами права власності позивача щодо нерухомого майна, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному позивачем.

Статтею 329 цього Кодексу передбачено, що юридична особа публічного права (до якої належать обидві сторони даного спору) набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Так, згідно зі статтею 182 ЦК України (у редакції, чинній станом на 2007 рік) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині 1 статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (тут і надалі в редакції, чинній станом на 2016 рік, Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Стаття 3 Закону визначає основні засади державної реєстрації, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Нормами вказаної статті передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Статтею 4 Закону встановлено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема право власності на нерухоме майно.

Стаття 5 Закону передбачала, що уДержавному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

У період з 2010 по 2016 роки (тобто з моменту, з якого позивач став власником нежитлового приміщення, що знаходиться над підвальним приміщенням, про реєстрацію права власності за Кіровоградською міською радою на яке прийняте оспорюване рішення державного реєстратора) законодавство, яким врегульовано порядок оформлення речових прав на нерухоме майно, неодноразово змінювалось, проте зі збереженням законодавцем загальних вимог щодо обов`язковості здійснення державної реєстрації речового права, тобто визнання правопорядком, як завершальної стадії юридичного складу набуття особою права власності на нерухоме майно.

Отже, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Близький за змістом правовий висновок неодноразово сформульований Верховним Судом, зокрема в постановах від 27.06.2018 у справі № 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі № 909/472/18, від 29.04.2020 у справі № 911/1455/19.

Наведене є втіленням запровадженого в Україні у сфері обігу нерухомості "принципу внесення", в силу якого право, яке підлягає реєстрації, виникає в момент такої реєстрації. Відповідний правовстановлюючий документ (правочин (договір), акт тощо) є підставою для переходу до особи прав на нерухомість, тобто породжує відповідні зобов`язання з передачі майна, а безпосередньо набуття особою усіх повноважень власника (володіння, користування, розпорядження) відбувається в момент внесення до реєстру відповідного запису про державну реєстрацію отриманого речового права.

Судом встановлено, що позивач, стверджуючи про набуття права користування і володіння спірним підвальним приміщенням ще з 2010 року, не надав доказів вчинення ним станом на момент звернення з позовом передбаченого чинним законодавством комплексу послідовних юридично значимих дій з оформлення відповідного речового права, які б свідчили про завершення юридичного складу набуття повноважень власника чи користувача нерухомого майна, тоді як Кіровоградська міська рада вчинила дії щодо оформлення та державної реєстрації права комунальної власності на спірне нежитлове приміщення у 2016 році.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що в даному випадку між позивачем та відповідачем Міська рада міста Кропивницького існує не вирішений у встановленому порядку (зокрема із застосуванням визначеного ЦК України механізму визнання права власності) спір про право власності на об`єкт нерухомого майна. Проте позивач шляхом подання даного позову намагається оспорити право власності вказаного виключно у площині здійснення похідних реєстраційних дій щодо майна. Зазначене з огляду на визначений законодавством порядок набуття речових прав на нерухомість та принцип диспозитивності цивільного судочинства унеможливлює вирішення такого спору судом по суті при розгляді заявленої позовної вимоги.

У зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 в межах розгляду даного спору не довів набуття у встановленому законодавством порядку речового права, на захист якого подано даний позов і що дії (рішення) державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за Кіровоградською міською радою (Міською радою міста Кропивницького) порушують таке речове право позивача.

Більше того, задоволення заявленого позову без вирішення по суті спору про право власності між ОСОБА_1 і Міською радою міста Кропивницького не тільки не матиме наслідком поновлення прав позивача, а й призведе до стану правової невизначеності щодо спірного нерухомого майна.

За правилами ч. 1 ст. 1 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їхню власність як квартир(будинків), кімнат у квартирах та однокімнатних будинків, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду.

Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 2.03.2004 року №4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно в спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього(п.1.1). Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

У той же час законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення.

Так, за ст. 1 Закону «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибулі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно - правових відносин.

Наведені норми свідчать про те, що у житлових будинках можуть бути і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення(магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).

Встановлено, що у комунальній власності Міської ради міста Кропивницького перебуває 60-ти квартирний житловий будинок разом з вбудованими приміщеннями для роботи з дітьми по місцю проживання (а.с. 29 т. 20), за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 09.03.2010 № 186 на ім`я Територіальної громади міста Кіровограда в особі Кіровоградської міської ради було видане свідоцтво про право комунальної власності на нерухоме майно, тип об`єкта нежиле приміщення, загальною площею 107,6 кв. м, яке в подальшому за договором купівлі-продажу перейшло у власність позивача.

Згідно п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку визначення термінів багатоквартирний будинок - це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири, у багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав проводиться шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, право або інтерес позивача може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності на нерухоме майно іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Якщо судом буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес позивача. Тому за позовом про скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди відповідачем є не суб`єкт держаної реєстрації прав, а особа, щодо права якої здійснено такий запис.

Це відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18.

ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. Вирішення таких спорів відбувається за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у такому спорі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) не змінює цивільно-правового характеру спору (постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі № 817/1048/16, від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 36-39, 50-51, 57), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (пункти 25-26)).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України), до яких звернуті матеріально-правові вимоги позивача. Отже, можливість інших суб`єктів, зокрема посадових осіб, у тому числі державних реєстраторів, брати участь у цивільному процесі в якості позивачів і відповідачів у цивільному процесі обмежена.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Отже, позивач, звернувшись із позовом щодо захисту своїх прав на нежитлове (підвальне) приміщення у прибудові до житлового будинку, де знаходиться належне йому нежитлове приміщення, фактично оспорює відповідне право на це нерухоме майно територіальної громади міста Кропивницького в особі Міської ради міста Кропивницького. Наслідки вирішення такого спору можуть безпосередньо впливати на речові права останньої.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону у тій же редакції).

Державний реєстратор 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 того ж Закону у відповідній редакції).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абзац перший частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в даному випадку, пунктом 54 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у редакції, чинній на час державної реєстрації права власності .

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав відповідно до норм статті 24 Закону.

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абзац перший частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення).

Позивачем не заявлялась позовна вимога про визнання протиправним і скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення за Кіровоградською міською радою (Мількою радою міста Кропивницького), а лише про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором Нікітенком О. В. від 19.09.2016.

Саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів позивача. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а).

За змістом абзацу першого частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у ті же редакції, у разі скасування на підставі рішення суду записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відтак, позивач, звертаючись до суду, не обрав спосіб захисту його порушеного права, який узгоджувався зі змістом статей 26 і 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у вказаній редакції.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36)).

Проте позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно не може бути звернена до державного реєстратора. Державний реєстратор, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Встановивши, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки оспорює лише рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію права власності, і не ставить питання про скасування запису про проведену державну реєстрацію, крім того, сам державний реєстратор, дії та рішення якого безпосередньо не стосувались позивача, оскільки вчинялись за заявою іншої особи, не є належним відповідачем та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)) та за безпідставністю і необгрунтованістю вимог .

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень , суд першої інстанції не звернув уваги на обсяг позовних вимог і безпідставно вирішував питання про законність реєстрації права комунальної власності Кіровоградської міської ради і дотримання прав позивача на володіння, користування і розпорядження належним йому нерухомим майном, хоча позовні вимоги стосувались лише рішення державного реєстратора Нікітенка О. В. про державну реєстрацію прав та їх обмежень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У зв`язку з порушення норм процесуального права і неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, оскаржене судове рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за необгрунтованістю і безпідставністю.

Оскільки позовна заява залишена без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 вересня 2018 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міської ради міста Кропивницького, Державного реєстратора відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Міської ради міста Кропивницького Нікітенка Олександра Володимировича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління комунальної власності Міської ради міста Кропивницького та ОСОБА_3 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31451552 від 19.09.2016 року, прийняте Державним реєстратором Нікітенко Олександром Володимировичем, Кіровоградська міська рада, Кіровоградська області, номер запису про право власності: 16455826, про реєстрацію нежитлового приміщення загальною площею 254,4 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за Кіровоградською міською радою, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко