Єдиний унікальний номер 227/996/19 Номер провадження 22-ц/804/188/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Біляєвої О.М., Корчистої О.І.,

при секретарі Сергєєвої К.О.,

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики (справа № 227/996/19, суддя Хандурін В.В., повний текст рішення складено 21 жовтня 2019 року в місті Добропілля Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 з зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 90 897, 42 грн., яка складається з основного боргу в сумі 84 410,55 грн., 3 процентів річних - 2 532,32 грн. та пені в розмірі 3 954,55 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 11 квітня 2008 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_2 передав, а відповідач ОСОБА_3 отримала грошові кошти в сумі 20 000,00 грн., що на дату укладення договору позики еквівалентно 2 667 євро, які відповідач отримала повністю та вказану суму зобов`язалась повернути в місячний строк після вимоги ОСОБА_2 про повернення грошей, що підтверджується розпискою відповідача.

06 листопада 2018 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення грошей в місячний строк від дня отримання цієї вимоги, проте вказана вимога відповідачем не виконана.

Позивач зазначив, що згідно ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, а відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 84 410,55 грн., що на час подачі позову еквівалентно 2 667 євро. Окрім того, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних, що за розрахунками позивача складає 2 532,32 грн., та пеню в розмірі облікової ставки НБУ від простроченої суми в розмірі 3 954,55 грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики на підставі розписки від 11 квітня 2008 року у розмірі 20 000 грн. основного боргу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , три проценти річних від суми заборгованості в розмірі 151 гривні 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 199 гривень 97 копійок.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що суд безпідставно відхилив його доводи про застосування вимог статей 524, 533 ЦК України щодо спірних правовідносин. За загальним правилом, якщо у зобов`язанні використовується грошовий еквівалент в іноземній валюті, то таке зобов`язання повинно виконуватися в гривнях за офіційним курсом, що встановлений Національним банком України на день платежу. При вирішенні справи суд першої інстанції не врахував правові висновки щодо застосування норм права, передбачених статтями 524 та 533 ЦК України, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц. Вважає, що оскільки сторони договору позики домовились про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягає сплаті у гривні, на підставі ч. 2 ст. 533 ЦК України повинна визначатися за офіційним курсом валюти, що зазначена в договорі позики. При ухваленні рішення суд першої інстанції не виклав свої висновки з приводу посилання позивача на вимоги ст. 533 ЦК України, а лише послався на позицію, що викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року, яка має окрему думку суддів Верховного Суду.

(а.с. 69 - 72).

У відзиві на апеляційну скаргу позивача адвокат Чумак І.М., який дії в інтересах відповідача ОСОБА_3 , зазначив, що рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року повністю відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

(а.с. 83 - 85).

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримала, просила скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, але про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до вимог ст. 128, 130 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому, апеляційний суд вважав можливим розглянути справу за відсутністю позивача та відповідача.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, які прийняли участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Відповідно до розписки від 11 квітня 2008 року, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20 000 грн., що еквівалентно 2 667 євро. Вказану суму зобов`язалася повернути в місячний строк після вимоги ОСОБА_5 про повернення грошей. (а.с.8)

02 листопада 2018 року позивач ОСОБА_2 направив на адресу відповідача ОСОБА_3 вимогу, якою повідомив, що між ними укладено договір позики, за яким їй передано 20 000 грн., що еквівалентно 2 667 євро, та просив повернути ОСОБА_3 в місячний строк від дня отримання цієї вимоги суму боргу, яка на день перерахування має бути еквівалентною 2 667 євро. (а.с. 9)

Вказану вимогу ОСОБА_3 отримала 08 листопада 2019 року, що підтверджується її особистим підписом у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. (а.с.10)

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 зобов`язана була протягом місяця з дня заявленої вимоги повернути ОСОБА_2 борг у сумі 20 000 грн., який вона не повернула, а тому підлягає стягненню борг в зазначеній сумі. Також підлягають частковому задоволенню позовні вимоги про стягнення 3 % річних за період з 09 грудня 2018 року по 11 березня 2019 року, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦПК України, що складає 151 грн. Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення пені за договором позики, то суд відмовив в її задоволенні, оскільки відповідач зареєстрована та проживає в зоні проведення АТО в с. Криворіжжя Добропільського району Донецької області, а згідно зі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи, на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII, на час проведення антитерористичної операції нарахування пені та/або штрафу на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором і договором позики у період проведення антитерористичної операції забороняється.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Згідно частини другої статті 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

У частині другій статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, при цьому законодавець не пов`язує визначення грошового еквівалента з конкретним видом іноземної валюти.

Традиційним є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. Якщо екстраполювати розуміння валюти боргу крізь призму ціни договору, то потрібно зробити висновок, що валюта боргу визначатиметься при укладенні договору за допомогою встановлення ціни в договорі.

За своєю сутністю ціна договору - це збірне поняття, що може стосуватися як вартості певної речі, так і права (права найму, виключного права на використання торговельної марки, права на частку в статутному капіталі, права вимоги тощо). Ціна відображає мінову вартість певного об`єкта, за способом вираження вона може бути грошовою та/або натуральною. Грошове вираження ціни відбувається, відповідно, в національній або іноземній валюті. За такого тлумачення поняття ціни договору буде ширшим і охоплюватиме валюту боргу, тобто ті грошові одиниці, в яких сторони оцінили мінову вартість певного об`єкта.

Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі.

За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами.

Зі змісту статті 526 ЦК України вбачається, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в Главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17.

Як встановлено судом, і це не заперечують сторони, 11 квітня 2008 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 грошові кошті в сумі 20 000 грн., що еквівалентно 2 667 євро. Вказану суму зобов`язалася повернути в місячний строк після вимоги ОСОБА_2 про повернення грошей.

Частиною другою статті 524 ЦК України та частиною третьою статті 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов`язань.

Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов`язань у іноземній валюті у випадках, встановлених законом.

Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 200/15256/15-ц.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з того, що основна суму боргу складає 20 000 грн.

Враховуючи, що відповідач зобов`язався повернути позивачу гроші в сумі, що в еквіваленті складає 2 667 євро, вимоги позивача про стягнення неповернутої позики у розмірі 68 831 грн. 31 коп, що складає 2 667 євро за курсом НБУ станом на день прийняття постанови судом апеляційної інстанції - 14 січня 2020 року (26,6205 грн. за 1 євро) є обґрунтованими (2 667 євро х 26, 6205 грн. = 70 996 грн.87 коп) та підлягають задоволенню. Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України також підлягають стягненню 3 % річних від несвоєчасно виконаного зобов`язання, строк повернення позики, встановлений вимогою позивача - з 09 грудня 2018 року по день прийняття постанови судом апеляційної інстанції, що складає 401 днів від простроченої суми, та дорівнює 2 339 грн. 98 коп. (70 996 грн 87 коп. х 401 день х 3 : 100 : 365). Тобто, вимоги позивача про стягнення 3 % річних від несвоєчасно виконаного зобов`язання, які заявлені ним на суму 2 532 грн. 32 коп., підлягають частковому задоволенню в розмірі 2 339 грн. 98 коп.

Що стосується стягнення пені в сумі 3 954 грн. 55 коп., то в задоволенні позову в цій частини слід відмовити, оскільки договором позики, укладеного між сторонами, не обумовлено стягнення пені.

Так, відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 цієї статті ЦК).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Частиною 2 статті 551 ЦК України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В розписці позичальника, яка свідчить про умови укладення договору позики між сторонами, розмір стягнення пені не було встановлено.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, рішення суду - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 70 996 грн. 87 коп. та 3 % річних від простроченої суми, що складає 2 339 грн. 98 коп. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив судовий збір за пред`явлення позову в розмірі 908,97 грн. та за подання апеляційної скарги - 1 363,46 грн. (а.с. 1, 68).

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та переглядом справи в суді апеляційної інстанції, пропорційно від задоволених вимог, в розмірі 1 833 грн.40, що складає 80,68 % від загальної суми понесених витрат.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2019 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики в розмірі 70 996 (сімдесят тисяч дев`ятсот дев`яносто шість) гривень 87 копійок, 3% річних в розмірі 2 339 (дві триста тридцять дев`ять ) гривні 98 копійки, а всього 73 336 (сімдесят три тисячі триста тридцять шість) гривень 85 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) судові витрати в розмірі 1 833 (однієї тисячі вісімсот тридцять три) гривни 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий М.С.Будулуца

Судді: О.М.Біляєва

О.І. Корчиста

Повне судове рішення складено 14 січня 2020 року.

Головуючий: М.С.Будулуца