Провадження № 2/344/214/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Антоняка Т.М.,

секретаря: Максимів Н.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, об`єднану в одне провадження зі справою за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розподіл грошових зобов`язань подружжя, які виникли під час шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Зокрема, позивач просить: визнати майно - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; здійснити поділ спільного сумісного майна квартири подружжя, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності на 1/2 частки квартири за ним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 11.05.1995 року між ним та відповідачкою ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, 14.07.2001 року вони придбали квартиру (стороною у договорі купівлі-продажу квартири зазначено ОСОБА_4 ), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Починаючи з 2001 року і до сьогодні вони з відповідачкою та дітьми проживають у згаданій квартирі. Також під час їх спільного проживання, за його власні кошти купувалося майно, яке знаходиться у квартирі (меблі, телевізор та ін.). Всіма можливими способами він здійснював утримання квартири у належному стані, що зумовлювало похідні витрати. 25.10.2016 року він отримав ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року про відкриття провадження у справі про розірвання шлюбу. Після отримання ухвали відповідачка в агресивній формі заявила йому про те, що необхідно покинути квартиру, квартира йому не належить, а є її приватною власністю. Неодноразово відповідачка не пускала його в квартиру, що змушувало його ночувати у родичів та колег. Він неодноразово шукав шляхи вирішення даної проблеми, однак жодних рішень в сторону примирення відповідачкою прийнято не було.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 січня 2017 року (суддя Мелещенко Л.В.) відкрито провадження у справі (а.с. 27).

У зв`язку із закінченням 24.04.2017 року п`ятирічного строку призначення судді ОСОБА_5 вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 57 від 04.05.2017 року проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи (а.с. 35).

Системою автоматичного розподілу дану цивільну справу розподілено судді Антоняку Т.М. (а.с. 36).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року (с. Антоняк Т.М.) справу прийнято до провадження (а.с. 37).

Відповідачка ОСОБА_4 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , вимогами якого просить розподілити боргові зобов`язання, які виникли під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , рівними частками по 157 980,00 грн., внаслідок купівлі спірного майна (а.с. 52-54).

У зустрічному позові відповідачка вказує, що за час спільного подружнього життя нею, на підставі договору купівлі-продажу квартири, був придбаний об`єкт нерухомості двокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Проте, на купівлю та ремонт даної квартири нею були позичені кошти в сумі 12 000 доларів США (еквівалент 315 960,00 грн.), що на даний момент не повернуті. Даний факт підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2017 року. Відповідно до вказаного рішення було встановлено, що 19.05.2000 року ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_4 кошти в сумі 12 000 доларів США, про що був укладений договір безвідсоткової цільової позики від 19.05.2000 року та про що відповідач дав відповідну розписку про отримання коштів від 17 травня 2001 року, оригінали яких міститься в матеріалах справи. Позика надавалась для придбання об`єкту нерухомості спірної квартири. Станом на 01.02.2017 року сума позики в розмірі 315 960,00 грн. не повернута, що визнається сторонами. Відповідачем не здійснено жодних дій по погашенню заборгованості. На даний час у квартирі проживає вона разом із синами, батьком яких є ОСОБА_1 : ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а квартира є їх єдиним житлом. Крім того, вона самостійно несе усі витрати по утриманню дітей, які навчаються на денній формі навчання, відповідач жодним чином їй не допомагає.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 червня 2018 року об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ та справу за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розподіл грошових зобов`язань подружжя, які виникли під час шлюбу (а.с. 92).

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_1 та його представник підтримали заявлені ним позовні вимоги, просили задовольнити їх повністю. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити у повному обсязі, зазначаючи, що з метою позбавлення його квартири, ОСОБА_4 , домовившись із рідною сестрою ОСОБА_6 , склали у 2017 році фіктивний документ договір безвідсоткової цільової позики, який нібито датований 19.05.2000 року. ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про стягнення боргу в сумі 315 960,00 грн. з ОСОБА_4 , зазначивши, що між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики в розмірі 12 000 доларів США строком на 15 років з часу підписання сторонами договору. Обидві сторони не заявили в суді клопотання про залучення його до справи як відповідача, що є підтвердженням того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 ввели в оману суд. 19.06.2017 року Івано-Франківським міським судом винесено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 суму боргу за договором позики в розмірі 315960 гривень. 07.11.2017 року вищевказане рішення було оскаржене ним до Апеляційного суду Івано-Франківської області, рішенням якого від 23.11.2017 року його апеляційну скаргу було задоволено, рішення Івано-Франківського міського суду від 19.06.2017 року було скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо вимог первинного позову та просив задовольнити вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 , вказуючи, що ОСОБА_1 ніколи не був прописаний у спірній квартирі та давно уже не проживає в ній, оскільки це було умовою ОСОБА_6 (сестри відповідачки, яка позичила кошти на купівлю житла), у нього наявне інше житло в с. Вільхівці. Будь=яких коштів на купівлю чи ремонт квартири ОСОБА_1 не надавав, а всі зароблені кошти витрачав на власні потреби, що і стало причиною розлучення сторін.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , проживає у квартирі АДРЕСА_2 разом з матір`ю та братом. Ця квартира є їх єдиним житлом. З батьком у них погані відносини, після розлучення з матір`ю з ним не спілкується. Квартира придбана у 2001 році та йому відомо, що батько давав кошти на ремонт квартири.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначила, що є сестрою ОСОБА_4 . Свідок зазначила, що кошти на придбання квартири АДРЕСА_2 надавала вона.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії свідоцтва про одруження Серія НОМЕР_1 виданого 30.01.1999 року, сторони 11.05.1995 року зареєстрували шлюб у селі Вільхівці Городенківського району Івано-Франківської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1 (а.с. 9).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16.07.2001 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_9 квартиру під номером АДРЕСА_2 (а.с. 62).

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_6 зверталася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 315 960 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 червня 2017 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_6 , АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , суму боргу за договором позики в розмірі 315960 (триста п`ятнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят) гривень та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3159,60 грн. (а.с. 56-57).

Вказане рішення ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку, як особа, яка не брала участі у справі, однак суд вирішив питання щодо її прав та обов`язків.

Згідно рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовлено (а.с. 82-84).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справпро право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, враховуючи, що спірна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , набута сторонами за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про поділ квартири між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність за позивачем та відповідачем по 1/2 частини квартири.

Таким чином, первинний позов підлягає до задоволення.

Щодо вимог зустрічного позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовлено (а.с. 82-84).

У вищевказаному рішенні зазначено, що «ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 боргу за договором позики від 19.05.2000 року, суд першої інстанції не врахував норми закону (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 СК України), а також той факт, що внаслідок укладення ОСОБА_4 договору позики з метою придбання нерухомого майна квартири в м. Івано-Франківську, зобов`язання щодо повернення боргу за вказаним договором позики в майбутньому можуть виникнути і в чоловіка ОСОБА_4 ОСОБА_1 ».

Також, як слідує з рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2017 року, підставою для скасування рішення Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2017 року є те, що суд не поставив на обговорення питання залучення до участі в справі ОСОБА_1 , прав та інтересів якого стосується прийняте по справі рішення.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги є безпідставними та не впливають на законність судових рішень у справі.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Таким чином, аналізуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що кошти отримані ОСОБА_4 за договором безвідсоткової цільової позики від 19.05.2000, отримані останньою в інтересах сім`ї, тому у сторін виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

З огляду на вище встановлені обставини, зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розподіл грошових зобов`язань подружжя, які виникли під час шлюбу підлягає задоволенню, шляхом розподілу у рівних частках боргових зобов`язань, які виникли під час шлюбу сторін, рівними частками по 157 980,00 грн., внаслідок купівлі спірного майна.

Керуючись ст.ст. 61, 69, 70, 71, 163 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 10-12, 13, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ - задовольнити.

Визнати майно квартиру АДРЕСА_2 , спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Здійснити поділ спільного сумісного майна квартири АДРЕСА_2 , шляхом визнання права власності на 1/2 частки квартири за ОСОБА_1 та визнання права власності на 1/2 частки квартири за ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розподіл грошових зобов`язань подружжя, які виникли під час шлюбу задовольнити.

Розподілити у рівних частках боргові зобов`язання, які виникли під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , рівними частками по 157 980,00 грн. з кожного, внаслідок купівлі спірного майна - квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 1 580 грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.

Повний текст рішення складено та підписано 01.12.2020 року.