Дата документу 13.07.2020
Справа № 501/2639/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2020 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Тимко М.Л.

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту нікчемним та визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В :

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась ОСОБА_1 з позовом в якому просить визнати заповіт, складений ОСОБА_5 на ім?я ОСОБА_4 нікчемним, та визнати недійсним свідоцтво про прийняття спадщини, видане на ім`я ОСОБА_4 нікчемним (т.1 а.с.3-5).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх з відповідачем мати - ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги є позивач та відповідач. Позивач після смерті матері не зверталась до нотаріальної контори про прийняття спадщини, так як сестра повідомила її про те, що на майно, яке залишилось після смерті матері відсутні правовстановлюючі документи, тому спадкування немає і що спадщину позивач буде оформляти разом із відповідачем. В грудні 2014 року відповідач звернулась до суду з позовом про визнання позивача та її дітей такими, що втратили право на користування житлом, а саме будинком за адресою АДРЕСА_1 , який вона отримала у спадок від матері, що стало для позивача несподіванкою. Позивач зазначає що її достеменно відомо, що спадкодавець ніколи заповіт не залишала, а тому звернулась до суду з вищевказаним позовом.

Відповідач позов не визнала, та надала до суду відзив у якому проти задоволення позову заперечувала, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що позивачу достеменно було відомо про те, що мати за життя склала заповіт на ім`я відповідача. Відповідач за життя матері доглядала її і надавала необхідну допомогу, починаючи з 2011 року, після того як матері ампутували ногу вона переїхала жити до матері. Заповіт був складений особою, яка мала на це право з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення, а тому просила в задоволені позову відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали викладені в позовній заяві обставини та просили задовольнити заявлені вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просила відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що у задоволенні позовних слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 грудня 2005 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Стрижак З.І., зареєстрований за реєстровим №8332, за умовами якого ОСОБА_5 усе своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, всі майнові права, нерухоме та рухоме майно, та все, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом буде мати право, в тому числі належний їй житловий будинок з господарчими спорудами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_4 (т.1 а.с.46).

В наявній у справі копії цього заповіту від 29.12.2005 року зазначено, що заповіт складено о 15:00 годині і підписано в двох примірниках, за допомогою загальноприйнятних технічних засобів, складений заповіт підписано заповідачем і посвідчено приватним нотаріусом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 01.11.2011 (т.1 а.с.8).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 від 17.11.1964 (т.1 а.с.10), її матір`ю записана ОСОБА_5 , батько - ОСОБА_8 .

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , після розірвання шлюбу « ОСОБА_5 » змінила прізвище на « ОСОБА_5 » (т.1 а.с.11).

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що ОСОБА_1 була одружена з ОСОБА_12 , шлюб між ними розірвано 14 грудня 1994 року (т.1 а.с.12).

23 жовтня 1999 року був укладений шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_3 від 23.10.1999, після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (т.1 а.с.13).

Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї) №1309 від 13.12.2011 року (т.1 а.с.41), ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , де також були зареєстровані позивач і відповідач.

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок ОСОБА_5 належав в цілому житловий будинок в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.70).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ОД №045496 від 14 вересня 2007 року, ОСОБА_5 належала земельна ділянка, розташована в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.55).

26.06.2012 ОСОБА_4 видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.66).

10.08.2012 року ОСОБА_4 видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарчими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.74).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 15 березня 2016 року у даній справі було призначено почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (т.1 а.с.114-115).

30 січня 2017 року Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз на адресу Іллічівського міського суду Одеської області направлено повідомлення №1525 про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи №501/2639/15-ц (т.1 а.с.137).

11 червня 2018 року ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області у цій же справі вдруге призначено почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (т.1 а.с.171-172).

16 листопада 2018 року Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз на адресу Іллічівського міського суду Одеської області направлено повідомлення №18-2611 про залишення ухвали від 11.06.2018 року без виконання та повернення матеріалів, через не оплату експертизи позивачем (т.1 а.с.192).

В ході розгляду справи були допитані свідки: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які пояснили, що вони давно знайомі із спадкодавцем ОСОБА_5 і за життя вона їм говорила, що хотіла спірний будинок подарувати ОСОБА_4 , однак через те, що у них не було коштів на оплату послуг нотаріуса вона зробила на ОСОБА_4 заповіт.

Виходячи із наведеного відповідно до ст.ст. 1233,1234 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до вимог ст.1247 та ч.1 ст.1248 ЦК України, чинних на час складання та посвідчення спірного заповіту, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Відповідно до ст.52 Закону України «Про нотаріат» запис в реєстрі нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальних дій.

При вчиненні нотаріальних дій згідно розділу ІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України від 03 березня 2004 року, №20/5, нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина. При посвідченні правочину визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь у ньому.

Згідно розділу 17 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України від 03 березня 2004 року, №20/5, (діючої на час посвідчення спірного заповіту), заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Відомості про заповіти підлягають обов`язковій реєстрації в Спадковому реєстрі.

Так, з копії наданого заповіту від 29 грудня 2005 року (т.1 а.с.164), складеного ОСОБА_5 на ім`я, ОСОБА_4 , вбачається, що нотаріусом дотримано всіх загальних вимог, щодо посвідчення заповіту, він складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем, дієздатність якого нотаріусом перевірена. Заповіт посвідчений нотаріусом та зареєстрований у реєстрі за номером 8332.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.16,17 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно з частиною першою статті 1257 ЦК (435-15) є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п.п.4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не надано суду жодного доказу, який би свідчив про те, що заповіт, вчинений спадкодавцем на користь відповідача, складений особою, яка не мала на це права, а також те, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тобто обставин, з якими закон пов`язує визнання заповіту нікчемним або недійсним.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту нікчемним та визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини, - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 13 липня 2020 року.

Суддя