Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

23 листопада 2020 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Смоляра О.А.

при секретарі Зарубі Н.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та визнання права власності на будинок,-

ВСТАНОВИВ:

06.08.2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Черкаського районного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та визнання права власності на будинок. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що після смерті її чоловіка вона проживала за адресою: АДРЕСА_1 разом із своїм сином- ОСОБА_5 11.04. 2008 року, який син загинув в дорожньо-транспортній пригоді, що сталася в м. Черкаси.

Після поховання сина, її донька відповідач по справі запевнила, що довічно доглядатиме її, обіцяла забезпечити їй гідну старість, матеріально забезпечуватиме та допомагатиме, але натомість просила відписати належний їй будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Підписуючи договір, вона була цілком впевнена, що укладає договір довічного утримання з відповідачем, вважала, що у ньому передбачені всі ті умови, про які вона із донькою домовлялися, зазначені права та обов`язки сторін, текст договору вона не читала, незважаючи на те, що формально в ньому про це вказано, бо її тодішній психо-емоційний стан не дозволяв їй адекватно сприймати подібну інформацію. Близько двох років тому, відповідач почала систематично її ображати, принижувати, погрожувати закрити і тримати в погребі, умисно шкодила її особисті речі, а також погрожувала здати до психіатричної лікарні.

На початку квітня 2020 року позивач знайшла документи на будинок, серед яких знаходився і підписаний нею із відповідачем договір та після його прочитання вона зрозуміла, що 19 серпня 2008 року уклала з донькою не договір довічного утримання, а договір дарування житлового будинку. Укладаючи оскаржуваний договір, вона неправильно сприймала фактичні обставини правочину і це вплинуло на її волевиявлення, вона помилилася щодо його природи, правових наслідків та істотних умов, не розуміла, що оскаржуваний договір має інший зміст і не передбачає жодних зобов`язань по утриманню її донькою, вона уклала його під впливом помилки за тяжких обставин і вважала, що укладає саме договір довічного утримання, оскільки подарований доньці будинок був і залишається її єдиним житлом.

Просить постановити рішення , яким визнати недійсним договір дарування від 19 серпня 2008 року житлового будинку АДРЕСА_2 , визнати за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , стягнути із відповідача судові витрати.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 17 вересня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.

19.10.2020 відповідачем ОСОБА_4 подано до суду відзив на позов. Згідно поданого відзиву відповідачем наведено твердження того, що даний договір був укладениий відповідного до норм чинного законодавства, з дотриманням усіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначила, що на момент дарування позивач чітко розуміла різницю між договором дарування та договором довічного утримання, як і розуміла, що за договором довічного утримання вона повинна отримувати забезпечення, і з`ясувавши що в спірному договорі дарування немає жодного посилання на будь яке її забезпечення, мала всі можливості відмовитись від укладання цього договору, оскільки в преамбулі чітко вказано, що вона діяла без примусу, але таких дій в 2008 році вона не вчинила, що свідчить про надуманість тверджень позивача про те, що вона допустились суттєвої помилки. Крім того, позивач після смерті сина придбавала у власність нерухомість, як шляхом отримання в дар, так і через договори купівлі- продажу, що свідчить про те, що вона, на той час чітко розуміла значення своїх дій. Про правильне сприйняття позивачем умов договору дарування, свідчить і те, що позивач на протязі 12 років, не пред`являла до відповідача жодних вимог про її утримання, надання житла, харчування чи догляду. Вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому просить суд відмовити у задоволені позову .

30.10.2020 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій остання зазначає, що на момент укладення договору дарування позивач була похилого віку та переживала депресію через смерть сина, який раптово для всіх загинув. Договір дарування особисто вона не читала, за неї це зробив нотаріус, який його посвідчив. Сумнівів у тому, що позивач укладає саме договір довічного утримання, а не договір дарування у неї не було, оскільки нотаріуса і вона, і відповідач знали раніше.Ініціатором укладення оспорюваного договору була саме відповідач, яка переконала позивача у необхідності укладення такого договору з метою забезпечення її зі сторони відповідача доглядом та допомогою. Крім того, на момент укладення договору дарування вже існував заповіт позивача, датований 23 квітня 2008 року та посвідчений тим же приватним нотаріусом Романій Н.В., відповідно до якого вона призначає спадкоємцем всього належного їй майна відповідача - ОСОБА_4 , про існування якого останній було достеменно відомо, тому коли відповідач наполягала на укладенні оспорюваного правочину - позивач була впевнена, що це саме договір довічного утримання, а не договір дарування. Будинок, який є предметом договору дарування дійсно є і залишається єдиним житлом для позивача, а щодо набуття позивачем права власності, у тому числі шляхом укладення договору дарування, на ряд будинків, то фактично ці будинки, були придбані та оформлені шляхом укладення договору дарування на позивача її загиблим сином - ОСОБА_6 , а в подальшому - відчужені третім особам, які є їх власниками.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та просила його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відповіді на відзив.

Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

19 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 13421.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20428175 від 01 жовтня 2008 року, за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування №13421 від 19.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Романій Н.В.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Предметом даної справи є визнання недійсним договору дарування на підставі помилки дарувальником правової природи правочину, виходячи з бажання при передачі майна отримання майнове утримання.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Однак, оцінивши обставини справи, надані докази, суд вважає, що позивач та її представник в порушення вказаних вимог діючого законодавства не довели суду належними та допустимими доказами, що договір дарування будинку від 19.08.2008р. був укладений позивачем під впливом помилки, а саме, що через похилий вік, тяжкі обставини та нероз`яснення нотаріусом суті і змісту договору вона неправильно сприйняла правову природу правочину, права та обов`язки сторін, наслідки договору і це вплинуло на її дійсне волевиявлення, тобто вона помилково уклала договір дарування будинку замість договору довічного утримання. Покликання позивача на той факт, що текст договору вона не читала, вважаючи, що в ньому передбачені права і обов`язки, про які вони домовлялися з відповідачем, суд до уваги не приймає. Підписання договору без попереднього ознайомлення з його змістом, про що стверджує позивач, свідчить, на думку суду, про недбальство позивача, а не на неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що помилка дійсно була і має істотне значення.

Також слід зазначити про те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення спірного договору дарування не виявила себе як безграмотна та неписьменна, вона власноруч зазначила своє прізвище та поставила свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування житлового будинку. Суд зауважує, що позивачем після смерті сина укладалися ще договори дарування на інші житлові будинки, а відтак, вона була знайома з процедурою укладання такого правочину.

Суд звертає увагу, що спірний договір дарування будинку укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом.

У договорі дарування від 19.08.2008 року зазначено, що, укладаючи цей договір, сторони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладення договору.У п.6 оспорюваного договору дарування вказано, що сторони свідчать, що у тексті договору зафіксовано усі істоні умови, що стосуються дарування будинку. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення.

Таким чином, суд вважає, що, укладаючи договір дарування будинку, позивач не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування, враховуючи зміст договору і роз`яснення нотаріуса щодо змісту та правових наслідків укладення правочину.

Доказів порушення нотаріусом вимог ст.44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договір дарування будинку, а не договір довічного утримання, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору судом не отримано.

Обдаровуваний (відповідач) зареєстрував право власності на квартиру, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним.

Про правильне сприйняття позивачем умов договору дарування та усвідомленого волевиявлення позивача щодо укладення договору дарування, свідчить також факт того, що позивач на протязі 12 років, не пред`являла до відповідача жодних вимог про її утримання, надання житла, харчування чи догляду. Будь яких доказів з цього приводу суду надано не було.

Погіршення стосунків сторін після укладення правочину та наміри відповідача відчужити будинок не можуть бути підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення.

За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, позивач діяла під впливом помилки, а також, що вона помилялася щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд, дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним оспорюваного договору дарування не підлягають задоволенню з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Оскільки позовна вимога про визнання права власності на будинок за позивачем є похідною від вимоги про визнання договору дарування недійсним, в її задоволенні також необхідно відмовити.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 89,141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову-відмовити.

Учасники справи можуть ознайомитись з текстом судового рішенням, в електронній формі, на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень в мережі Інтернет - http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати у цивільних справах Черкаського апеляційного суду через Черкаський районний суд Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено та підписано 25 листопада 2020 року.

Суддя: О. А. Смоляр