Справа № 203/1101/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Биченковій Г.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Макєєва Є.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що 05.02.2008 року між ним та ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено кредитний договір №26/ф/6, відповідно до якого було надано кредит на споживчі цілі у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 3879667 доларів США. Того ж дня, між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №26/ф/6/1з, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно - нежитлові приміщення №№69,70 по АДРЕСА_1 .

Положення п.4.2 договору іпотеки не містять чіткого формулювання (правової визначеності) щодо підстав та порядку застосування штрафу за порушення умов договору іпотеки. Внаслідок нечіткого формулювання вказаного положення вбачається, що іпотекодержатель нібито має право стягувати штраф за одне і те саме порушення з кожного з іпотекодавців у повному обсязі, незалежно від наявності вини кожного з них у допущеному порушенні. Зі змісту п.4.2 договору іпотеки вбачається відповідальність, зокрема, але не виключно, за «несплату страхових платежів», «ненадання доказів сплати страхових платежів», «відсутність пролонгації договору страхування». Кожне з вказаних порушень є за своєю суттю одним триваючим порушенням. В той же час, неоднозначність вказаного формулювання може мати наслідком стягнення з іпотекодавців штрафу необмежену кількість разів, що суперечить ст.61 Конституції України. При цьому, відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку», останній визначає виключний перелік прав іпотекодержателя у разі нестрахування предмету іпотеки: звернути стягнення на предмет іпотеки або вжити заходів для страхування предмету іпотеки у власних інтересах та за власний кошт з відшкодуванням витрат за рахунок іпотекодавця. Вказаний закону не передбачає інших варіантів поведінки, зокрема, встановлення штрафів. При цьому, на розгляді в Красногвардійському районному суді м.Дніпропетровська перебувають: справа №204/6797/16-ц, предметом розгляду якої, зокрема, є вимога про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (окремо з кожного) штрафів за нестрахування предмету іпотеки; справа №204/5525/19 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (окремо з кожного) штрафів за нестрахування предмету іпотеки за 2018 та 2019 роки. Тобто, іпотекодержатель вже допускає порушення прав позивача, намагаючись стягнути з останнього та іншого іпотекодавця ОСОБА_3 , штрафи за одне і те саме триваюче порушення за кожен рік. Відсильне формулювання п.4.2 договору іпотеки, вказує на нібито виникнення у іпотекодержателя права застосовувати штраф у разі невиконання іпотекодавцем не лише умов договору іпотеки, а і будь-яких умов кредитного договору щодо страхування предмету іпотеки (п.3.3.4 договору іпотеки). Таким чином, формулювання п.4.2 договору іпотеки у сукупності зі змістом п.3.3.4 цього договору, порушує співвідношення майнових інтересів сторін та призводить до покладення на позивача надмірного майнового обтяження.

Пунктом 2.5 договору іпотеки фактично зобов`язано іпотекодавця відповідати перед іпотекодержателем всім об`ємом іпотеки, навіть у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором у мінімальному розмірі. Це вказує на можливість іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки навіть, якщо розмір боргу за основним зобов`язанням буде неспівмірним із предметом іпотеки. Таким чином, банк застосував несправедливі умови, що призвело до порушення прав та обов`язків позивача, спричинило збільшення обсягу його відповідальності.

Пункт 3.3.8 договору іпотеки фактично засвідчує безумовну згоду іпотекодавця на будь-які зміни у кредитному договорі, у т.ч. збільшення процентної ставки, що може призвести до збільшення обсягу відповідальності позивача. Вказані положення є несправедливими для споживача в розумінні п.4 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», є неконкретизованими та не дають змоги чітко визначити можливий обсяг збільшення відповідальності іпотекодавця. Встановлення дискримінаційних стосовно споживача правил зміни відсоткової ставки має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

В п.3.3.11 договору іпотеки вказано, що «незалежно від підстав розірвання цього договору (включаючи розірвання договору в односторонньому порядку) іпотекодавці зобов`язуються сплатити іпотекодержателю усі штрафні санкції, видатки та винагороди іпотекодержателя у разі їх виникнення згідно умов цього договору та чинного законодавства». Проте, не зрозуміло, що саме банк розуміє під «усіма штрафними санкціями, видатками та винагородами». Договір не містить умов винагороди, яку повинен сплачувати іпотекодавець. Тобто, вказаний пункт порушує права позивача сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах, суть яких взагалі невідома позивачу.

Посилаючись на вказані обставини, положення ст.ст.203,215,216,236 ЦК України, ст.ст.11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив суд визнати недійсним договір іпотеки №26/ф/6/1з від 05.02.2008 року; судові витрати по справі покласти на відповідачів.

Ухвалою від 31.03.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою від 31.03.2020 року було повернуто заяву позивача про забезпечення позову.

Ухвалою від 08.04.2020 року позивачу було відмовлено в задоволенні повторно подано заяви про забезпечення позову.

В підготовчому судовому засіданні 18.09.2020 року ухвалою, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, підготовче провадження було закрито та справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні.

В наданому відзиві представник ПАТ АБ «Укргазбанк» зазначив, що відповідно до Закону України «Про іпотеку» обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, в зв`язку з чим збільшення обсягу відповідальності останнього не можливо. Істотні умови договору іпотеки передбачені ст.18 Закону України «Про іпотеку». Статтею 8 Закону України «Про іпотеку» встановлено обов`язок іпотекодавця застрахувати предмет іпотеки, якщо такий обов`язок не покладено за договором на іпотекодержателя. При укладання договору іпотеки, страхування предмету іпотеки було покладено на іпотекодавця. Розділом 3.3. договору встановлені обов`язки, які іпотекодавець повинен неухильно виконувати, у т.ч. і страхувати предмет іпотеки. Договір іпотеки не розділяє позивача та відповідача-2 на окремі суб`єкти іпотекодавець-1 та іпотекодавець-2, а визначає їх як єдине ціле - іпотекодавець, і не ставить в залежність їх в порядку черговості виконання умов договору іпотеки. Позивач вводить в оману, намагаючись запевнити, що не страхування предмету іпотеки, є триваючим порушенням. Пунктом 33 постанови Кабінету Міністрів України №358 від 06.04.2011 року встановлено, що договір обов`язкового страхування іпотеки укладається на строк дії іпотечного договору або на рік з щорічним продовженням його дії до моменту закінчення дії іпотечного договору. Пунктом 7.1 іпотечного договору встановлено, що він набуває чинності з моменту підписання та нотаріального посвідчення і дії до повного виконання зобов`язань, забезпечених заставою за цим договором. Договір іпотеки укладено та посвідчено 05.02.2008 року, зміни внесено 11.07.2012 року. Відповідно до кредитного договору останнім днем повернення кредитних коштів є 18.01.2030 року. Отже, іпотекодавець в даному випадку мав два варіанти обов`язкового страхування предмету іпотеки: один рік з щомісячним продовженням; до моменту закінчення дії іпотечного договору. Позивач посилається на справу №204/6797/16, проте не зазначає, по вказаній справі банк стягує штраф за невиконання умов договору іпотеки щодо нестрахування предмету іпотеки за 2016 рік, оскільки остання наявна інформація у банку про страхування предмету іпотеки в період з 11.07.2014 року по 10.07.2015 року. З цього слідує, що іпотекодавець обрав один із можливих варіантів обов`язкового страхування - один рік, а отже, в розумінні ст.549 ЦК України штраф повинен сплачуватись кожного разу при порушенні зобов`язань щодо страхування предмету іпотеки. Стаття 12 Закону України «Про іпотеку», на яку посилається позивач, передбачає можливість, а не вичерпний перелік дій, які можуть бути вчиненні іпотекодержателем в разі нестрахування предмету іпотеки іпотекодавцем. Також представник відповідача посилався, що Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) і не регулює питання укладання договору іпотеки, які регулюються спеціальним законом - Законом України «Про іпотеку». В зв`язку з цим, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити заявлені позовні вимоги.

Представник ПАТ АБ «Укргазбанк» під час розгляду справи в суді просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позов.

Відповідачка ОСОБА_3 за неодноразовими викликами до суду не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзиву на позов не надала.

Суд враховує, що остання є дружиною позивача, проживає разом з ним за однією адресою, а тому, як і позивач, який забезпечив представництво своїх інтересів в суді, була обізнана про наявність в провадженні суду розглядаємої цивільної справи, про дату та час судового розгляду і мала можливість належним чином скористатись своїми процесуальними правами, з`явитись до суду, забезпечити представництво своїх інтересів, підготувати та надати відзив на позовну заяву та відповідні докази.

За вказаних обставин, а також враховуючи думку представників інших сторін, суд вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності відповідачки ОСОБА_3 .

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи, викладені в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05.02.2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №26/ф/6, відповідно до умов якого позичальнику було відкрито кредитну лінію на споживчі цілі, з лімітом 3879667 доларів США.

11.07.2012 року між останніми було укладено договір про внесення змін №1 до кредитного договору №26/ф/6 від 05.02.2008 року.

Також 05.02.2008 року між банком, з однієї сторони та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з іншої сторони, було укладено договір іпотеки №26/ф/6/1з, відповідно до якого в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №26/ф/6 від 05.02.2008 року, в іпотеку було передано нежитлові приміщення №№69,70 по АДРЕСА_1 , що належала іпотекодавцям на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2004 року79,

В зв`язку з укладанням 11.07.2012 року договору про внесення змін №1 до кредитного договору №26/ф/6 від 05.02.2008 року, 11.07.2012 року між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін №1 до договору іпотеки №26/ф/6/1з від 05.02.2008 року.

Згідно з п.2 ч.2 ст.16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

За приписами ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» (тут та далі - в редакції, яка діяла на момент укладання оспорюваного договору іпотеки) іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, серед яких, зокрема, зазначено, що іпотека припиняється, зокрема, у разі визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:

1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України;

2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання;

3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення;

4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів (тут та далі, в редакції, що діяла на момент укладання оспорюваного договору іпотеки) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Умови договору, які є несправедливими, визначені в ч.3 ст.18 зазначеного вище Закону.

Частинами 5,6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено заборону нечесної підприємницької практики, а також визначено дії, які кваліфікуються як нечесна підприємницька практика, що вводять в оману, є агресивною підприємницькою практикою.

Частиною 6 ст.19 цього Закону визначено, що правочини, здійснені з використанням нечесної

підприємницької практики, є недійсними.

Перевіряючи доводи позовної заяви, суд враховує наступне.

В своєму позові позивач посилався на те, що п.2.5 договору іпотеки фактично зобов`язано іпотекодавця відповідати перед іпотекодержателем всім об`ємом іпотеки, навіть у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором у мінімальному розмірі. Це вказує на можливість іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки навіть, якщо розмір боргу за основним зобов`язанням буде неспівмірним із предметом іпотеки. Таким чином, банк застосував несправедливі умови, що призвело до порушення прав та обов`язків позивача, спричинило збільшення обсягу його відповідальності.

Пунктом 2.5 іпотечного договору встановлено, що у випадку виконання іпотекодавцем зобов`язань по кредитному договору не в повному обсязі, іпотека зберігає силу в повному обсязі.

Суд враховує, що виключні підстави для припинення іпотеки визначені в ст.17 Закону України «Про іпотеку», яка не передбачає таких підстав для припинення, як часткове виконання забезпечених іпотекою зобов`язань.

Також положення Закону України «Про іпотеку», зокрема ст.ст.7,12 цього Закону, не містять заборон щодо звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав неспівмірності розміру заборгованості за основним зобов`язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку для забезпечення цих зобов`язань.

А тому, посилання позивача на несправедливість умов п.2.5 договору іпотеки, суд вважає безпідставними.

Також позивач посилався на те, що п.3.3.8 договору іпотеки фактично засвідчує безумовну згоду іпотекодавця на будь-які зміни у кредитному договорі, у т.ч. збільшення процентної ставки, що може призвести до збільшення обсягу відповідальності позивача. Вказані положення є несправедливими для споживача в розумінні п.4 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», є неконкретизованими та не дають змоги чітко визначити можливий обсяг збільшення відповідальності іпотекодавця. Встановлення дискримінаційних стосовно споживача правил зміни відсоткової ставки маж наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Пунктом 3.3.8 договору іпотеки передбачено обов`язок іпотекодавця у разі внесення до кредитного договору змін та доповнень стосовно розміру суми кредиту, розміру процентної ставки за користування кредитом, строків виконання зобов`язань щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом - одночасно з внесенням змін до кредитного договору або в строк, визначений іпотекодержателем, укласти з іпотекодержателем нотаріально посвідчену угоду про внесення зазначених змін до цього договору.

Суд враховує, що обов`язок іпотекодавця, передбачений п.3.3.8 договору іпотеки, випливає від внесення змін та доповнень до кредитного договору.

В свою чергу розділом ІV кредитного договору передбачено право банку вносити зміни та доповнення до кредитного договору в односторонньому порядку виключно у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору. Таким чином, в інших випадках такі зміни можуть вносити виключно за домовленістю сторін.

Також суд враховує, що кредитний договір та його окремі умови недійсними не визнавались та відповідних вимог у розглядаємому позові позивачем також не заявлялось.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює права споживача в разі придбання ним в продукції в кредит, а тому посилання позивачу на вказану норму в обгрунтування недійсності умов договору іпотеки, суд вважає безпідставним.

Крім того, позивач посилався на те, що в п.3.3.11 договору іпотеки вказано, що «незалежно від підстав розірвання цього договору (включаючи розірвання договору в односторонньому порядку) іпотекодавці зобов`язуються сплатити іпотекодержателю усі штрафні санкції, видатки та винагороди іпотекодержателя у разі їх виникнення згідно умов цього договору та чинного законодавства». Проте, не зрозуміло, що саме банк розуміє під «усіма штрафними санкціями, видатками та винагородами». Договір не містить умов винагороди, яку повинен сплачувати іпотекодавець. Тобто, вказаний пункт порушує права позивача сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах, суть яких взагалі невідома позивачу.

Згідно п.3.3.11 договору іпотеки встановлено, що незалежно від підстав розірвання цього договору (включаючи розірвання договору в односторонньому порядку) іпотекодавці зобов`язуються сплатити іпотекодержателю усі штрафні санкції, видатки та винагороди іпотекодержателя у разі їх виникнення згідно умов цього договору та чинного законодавства.

З огляду на положення п.3.3.11 суд вважає безпідставними посилання позивача на незрозумілість положень вказаного пункту договору в частині того, що саме банк розуміє під «усіма штрафними санкціями, видатками та винагородами», оскільки у вказаному пункті чітко зазначено про сплату виключно штрафних санкцій, винагород та видатків, що передбачені договором іпотеки та чинним законодавством. Отримавши примірник договору іпотеки, позивач мав можливість ознайомитись з його умовами та передбаченими цим договором можливими платежами.

Також в обгрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_2 посилався на те, що положення п.4.2 договору іпотеки не містять чіткого формулювання (правової визначеності) щодо підстав та порядку застосування штрафу за порушення умов договору іпотеки. Внаслідок нечіткого формулювання вказаного положення вбачається, що іпотекодержатель нібито має право стягувати штраф за одне і те саме порушення з кожного з іпотекодавців у повному обсязі, незалежно від наявності вини кожного з них у допущеному порушенні. Зі змісту п.4.2 договору іпотеки вбачається відповідальність, зокрема, але не виключно, за «несплату страхових платежів», «ненадання доказів сплати страхових платежів», «відсутність пролонгації договору страхування». Кожне з вказаних порушень є за своєю суттю одним триваючим порушенням. В той же час, неоднозначність вказаного формулювання може мати наслідком стягнення з іпотекодавців штрафу необмежену кількість разів, що суперечить ст.61 Конституції України. При цьому, відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку», останній визначає виключний перелік прав іпотекодержателя у разі нестрахування предмету іпотеки: звернути стягнення на предмет іпотеки або вжити заходів для страхування предмету іпотеки у власних інтересах та за власний кошт з відшкодуванням витрат за рахунок іпотекодавця. Вказаний закону не передбачає інших варіантів поведінки, зокрема, встановлення штрафів. Відсильне формулювання п.4.2 договору іпотеки, вказує на нібито виникнення у іпотекодержателя права застосовувати штраф у разі невиконання іпотекодавцем не лише умов договору іпотеки, а і будь-яких умов кредитного договору щодо страхування предмету іпотеки (п.3.3.4 договору іпотеки). Таким чином, формулювання п.4.2 договору іпотеки у сукупності зі змістом п.3.3.4 цього договору, порушує співвідношення майнових інтересів сторін та призводить до покладення на позивача надмірного майнового обтяження.

Пунктом 3.3.4 договору іпотеки встановлено, що на період дії цього договору іпотекодавець зобов`язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість за власний рахунок від всіх ризиків по даному виду страхування (в т.ч. від ризиків випадкового знищення, пошкодження або псування) та виконувати всі умови кредитного договору при здійсненні страхування.

Пунктом 4.2. договору іпотеки передбачено, що за невиконання чи неналежне (в т.ч. невчасне) виконання п.п.3.3.3-3.3.9, 3.3.11, 3.3.13 даного договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф в розмірі 0,15% від заставної вартості предмету іпотеки згідно п.2.3 дійсного договору. За невиконання чи неналежне виконання (в т.ч. несвоєчасне) виконання п.п.3.3.10, 3.3.12 даного договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф в розмірі 1000 грн.

Таким чином, п.3.3.4 договору іпотеки встановлений обов`язок іпотекодавця застрахувати предмет іпотеки та виконувати відповідні умови кредитного договору в частині страхування іпотечного майна, обов`язок страхування якого визначений ст.8 Закону України «Про іпотеку» та п.35 ч.1 ст.7 Закону України «Про страхування».

При цьому, відповідно до п.33 «Порядку і правил обов`язкового страхування предмета іпотеки від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №358 від 06.04.2011 року, передбачено, що договір обов`язкового страхування іпотеки укладається на строк дії іпотечного договору або на рік з щорічним продовженням його дії до моменту закінчення дії іпотечного договору.

Пунктом 4.2 договору іпотеки визначено конкретний розмір штрафних санкцій та підстави їх нарахування в разі порушення умов договору іпотеки, перелік яких також наведений в цьому пункті.

А тому, доводи позивача про те, що вказане положення не містить чіткого формулювання (правової визначеності) щодо підстав та порядку застосування штрафу за порушення умов договору іпотеки, суд вважає безпідставними та такими, що фактично зводяться до власного тлумачення позивачем наявності чи відсутності підстав для неодноразового застосування іпотекодержателем штрафних санкцій, виходячи із того чи є порушення умов договору щодо нестрахування іпотечного майна на весь період дії договору чи на певний період триваючим порушенням, або ні.

Крім того, суд враховує, що згідно п 3. ч.1 ст.3 ЦПК України, однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Підписанням іпотечного договору, позивач засвідчив факт ознайомлення його зі всіма його умовами, їх змістом та погодився з останніми. З моменту укладення договору та до звернення до суду з вказаним позовом, тобто на протязі більше 12 років, не заявляв про недійсність договору або окремих його положень.

Також суд враховує, що укладений іпотечний договір містить всі істотні умови, визначені в ст.18 Закону України «Про іпотеку», а позивач в обгрунтування недійсності договору іпотеки в цілому посилається фактично на недійсність його окремих умов, а саме: п.п.2.5,3.3.8,3.3.11,4.2, які не містять істотних умов договору, визначених ст.18 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вище умови договору іпотеки та положення діючого законодавства, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та необхідність відмови в їх задоволенні в повному обсязі.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем по справі судові витрати покладаються на останнього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.7 Закону України «Про страхування», ст.ст.1,3,7,8,12,17,18 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.3, 6,15,16,203,215,217 ЦК України, ст.ст.4,5,10-13,76-81,141,258,259,263-268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки - відмовити повністю.

Понесені позивачем по справі судові витрати покласти на останнього.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26 листопада 2020 року.

Суддя С.Ю.Казак