КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 757/34902/20-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/14317/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

24 листопада 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Максюк І.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФОРІНТ» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі Уповноваженої Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової Ірини Олександрівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФОРІНТ», третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЛ» про визнання недійсним договору № 23-КБ купівлі-продажу майнових прав від 29 липня 2020 року, -

В С ТА Н О В И В :

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір № 23-КБ купівлі-продажу майнових прав від 29 липня 2020 року, укладений Акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт».

Одночасно із позовною заявою до суду подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачам вчиняти дії на виконання договору № 23-КБ купівлі-продажу майнових прав від 29 липня 2020 року щодо набуття прав вимог за кредитним договором № 4 від 01 червня 2010 року, іпотечним договором від 01 червня 2010 pоку, іпотечним договором від 01 липня 2010 pоку, договором поруки № 4/П-1 від 01 червня 2010 року, договорами майнових прав до набрання рішення законної сили у даній справі.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначає, що ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» набуло права вимоги за активом AT «ВТБ БАНК», що складаються з майнових прав за кредитним договором № 4 від 01 червня 2010 pоку, укладеним з ТОВ «АТЛ», виконання якого забезпечувалося порукою ОСОБА_1 .

Договір № 23-КБ купівлі-продажу майнових прав від 29 липня 2020 року між AT «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» за кредитним договором № 4 від 01 червня 2010 року з відкладальними умовами до 30 липня 2020 року включно є підставою для заміни первісного кредитора AT «ВТБ БАНК» на нового кредитора ТОВ «Фінансова компанія «ФОРІНТ» по відношенню до ОСОБА_1

13 лютого 2019 року постановоюВерховного Суду № 759/6703/16-ц у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ВТБ Банк», ТОВ «АТЛ» про визнання правовідносин припиненими, правовідносини по кредитному договору № 4 від 01 червня 2010 року, іпотечним договорам, договорам поруки, іншим забезпечувальним договорам припинені у судовому порядку, а фактично з 10 вересня 2015 року.

Таким чином, як стверджує сторона позивача, станом на дату укладення спірного договору, а саме29 липня 2020 року, жодних іпотечних обтяжень, заборон, застав відносно нерухомого майна, арештів відносно рухомого майна, зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав, Державному реєстрі іпотек, Державному реєстрі обтяжень рухомого майна по зобов`язанням ТОВ «АТЛ» перед AT «ВТБ БАНК» вже не існувало.

Право вимоги AT «ВТБ Банк» до ТОВ «АТЛ» станом на 29 липня 2020 року за кредитним договором № 4 від 01 червня 2010 року не існувало взагалі, а тому укладення договору № 23-КБ купівлі-продажу майнових прав від 29 липня 2020 року між AT «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «ФОРІНТ» щодо майнових прав за кредитним договором № 4 від 01 червня 2010 року з відкладальними умовами до 30 липня 2020 року включно,є протиправним і укладено з порушенням чинного законодавства.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року заяву задоволено частково.

Заборонено ТОВ «Фінансова компанія «ФОРІНТ», АТ «ВТБ Банк» вчиняти дії на виконання договору № 23-КБ купівлі-продажу майнових прав від 29 липня 2020 року щодо набуття прав вимог за кредитним договором № 4 від 1 червня 2010 року, іпотечним договором від 1 червня 2010 pоку, іпотечним договором від 1 липня 2010 pоку, договором поруки № 4/П-1 від 1 червня 2010 року, договорами майнових прав до набрання рішення законної сили у даній справі.

Відмовлено у частині вимог заяви про забезпечення позову відносно Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Не погоджуючись з ухвалою суду, 15 вересня 2020 року директор ТОВ «Фінансова компанія «ФОРІНТ» ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду від 18 серпня 2020 року та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Вважає, що судом порушено норми процесуального права та не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що ОСОБА_1 у відповідності до договору поруки № 4/П-1 від 01.06.2010 року є фінансовим поручителем, та не є стороною за кредитним договором № 4 від 01.06.2010 року, іпотечним договором від 01.06.2010 року, іпотечним договором від 01.07.2010 року, договорами майнових прав, які є предметом договору №23-КБ купівлі-продажу майнових прав від 29.07.2020 року, тому доводів щодо порушення прав та законних інтересів позивача в результаті забезпечення позову не доведено.

Також позивачем не зазначено про існування жодних обставин, які б підтверджували опосередковано або безпосередньо намагання сторони уникнути виконання рішення в даній справі.

Вважає, що позивач в обґрунтування необхідності забезпечення позову посилається на протиправність правочину, укладеного між відповідачами 29.07.2020 року, проте суд першої інстанції задовольняючи частково заяву про забезпечення позову погодився з обставинами на які посилався позивач, а отже, фактично обраним способом забезпечення позову вирішено спір у справі на користь позивача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги заходів забезпечення позову співмірні із вимогами позову, а також про доцільність задовольнити заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачам вчиняти певні дії на виконання договору № 23-КБ купівлі-продажу майнових прав від 29 липня 2020 року щодо набуття прав вимог за кредитним договором № 4 від 01 червня 2010 року, іпотечним договором від 01 червня 2010 pоку, іпотечним договором від 01 липня 2010 pоку, договором поруки № 4/П-1 від 01 червня 2010 року, договорами майнових прав до набрання рішення законної сили у даній справі, як достатній на даній стадії судового розгляду для забезпечення позову.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Згідно п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Також заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Забезпечуючи позов шляхом заборони відповідачам вчиняти дії на виконання договору № 23-КБ купівлі-продажу майнових прав від 29 липня 2020 року щодо набуття прав вимог за кредитним договором № 4 від 01 червня 2010 року, іпотечним договором від 01 червня 2010 pоку, іпотечним договором від 01 липня 2010 pоку, договором поруки № 4/П-1 від 01 червня 2010 року, договорами майнових прав до набрання рішення законної сили у даній справі, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що заявником не надано до заяви про забезпечення позову належних та допустимих доказів того, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, а тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про неправильність висновку суду першої інстанції в цій частині.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до п.10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Застосування судом таких заходів забезпечення позову, які за змістом є вирішенням спору по суті, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Забезпеченням позову в такий спосіб суди виходять за межі підстав забезпечення позову, передбачених ЦПК України, що є неприпустимим.

Суд першої інстанції не врахував, що забезпечення майбутнього позову шляхом заборони відповідачам вчиняти дії на виконання договору № 23-КБ купівлі-продажу майнових прав від 29 липня 2020 року щодо набуття прав вимог за кредитним договором № 4 від 01 червня 2010 року, іпотечним договором від 01 червня 2010 pоку, іпотечним договором від 01 липня 2010 pоку, договором поруки № 4/П-1 від 01 червня 2010 року, договорами майнових прав до набрання рішення законної сили у даній справі, є вирішенням справи по суті позовних вимог, тому суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права та дійшов безпідставного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову.

Згідно вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФОРІНТ» - задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року скасувати, прийняти нову постанову наступного змісту.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді