Провадження № 2/235/1960/20
Справа 235/5987/20
24 листопада 2020 року м. Покровськ
Красноармійський міськрайонний суд Донецької області
у складі: головуючого судді Назаренко Г.В.
за участю секретаря Овчаренко В.В.,
розглянувши відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Донецької області, -

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
За вказаною адресою з 27 жовтня 2012 року зареєстровані ОСОБА_2 , її неповнолітня дочка ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Відповідачі зареєстровані в його будинку, однак ніколи в ньому не мешкали, їхніх особистих речей там немає, договір найму житлового приміщення між ними ніколи не укладався.
Він не має можливості реалізувати своє право яка власника на розпорядження своїм майном, а також на отримання житлової субсидії у зв`язку з реєстрацією в будинку відповідачів.
На підставі наведеного позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у встановлений судом строк надала письмові пояснення, в яких зазначила, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 03.04.2009 року. Згідно домової книги у будинку зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно акту № 2162 від 13.04.2020 p., виданого Покровським координаційним комітетом самоорганізації населення, неповнолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживає з дня реєстрації по теперішній час.
За результатами розгляду вищезазначеного питання комісія з питань захисту прав дитини дійшла висновку, що в матеріалах справи не надано достатньої кількості доказів для обґрунтованого висновку даного питання, а саме, що дитина з матір`ю мають інше житло або місце реєстрації в іншій квартирі, також невідома адреса проживання ОСОБА_2 разом з дочкою.
Згідно ч.3 ст.177 СК України батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.
Визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням призведе до порушення їх житлових прав.
Відповідно до положень ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем, тому на підставі вищезазначеного орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради Донецької області відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечує.
Позивач та його представник ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились, надали клопотання, в якому позов підтримали, просили справу розглянути за їх відсутності, не заперечували проти заочного розгляду справи.
Відповідачі про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явились, не повідомили про причини неявки, у встановлений судом строк відзив на позов не подали.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилась, надала клопотання, в якому просила справу розглянути за її відсутності, врахувати письмові пояснення третьої особи.
Згідно ст.280 ЦПК України по справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини.
ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 3 квітня 2009 року, яке набрало законної сили 14 квітня 2009 року (а.с.3).
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 з 27.10.2012 року по теперішній час, що підтверджується копією домової книги (а.с.6-9).
Факт відсутності відповідачів в місці їх постійного проживання без поважних причин понад один рік підтверджений актом Комунальної установи «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення» № 2162 від 13.04.2020 року, згідно якого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 зареєстровані з 27.10.2012 року по теперішній час, але ніколи не мешкали за вказаною адресою (а.с.10).
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного житла, до свого житла і кореспонденції.
Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч.1 ст.4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідно до абз.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
За таких підстав, суд приходить до висновку, що права позивача порушено відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , а тому підлягають судовому захисту шляхом визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.
Підстава, на якій місце проживання ОСОБА_5 реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона за фактом народження набула права користування цим житлом на законних підставах.
Оскільки дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Відповідно до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі N 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі N 337/1760/17, що ухвалені у подібних правовідносинах за аналогічних фактичних обставин.
З урахуванням наведеного, факт не проживання ОСОБА_5 у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки вона в силу свого віку та обставин, які склалися, не може сама проживати у цій квартирі, а тому відсутні передумови для позбавлення її права на житло шляхом визнання її такою, що втратила право користування цим житлом.
Згідно п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідачів.
Відповідно до ст.47 Конституції України, ст.6 Сімейного кодексу України, ст. ст.4, 29, 317, 319, 324, 391, 405 ЦК України, ст.6 СК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст.ст.5, 19, 81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Донецької області, - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житлом - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , про визнання неповнолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом, - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на відшкодування сплаченого судового збору 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок з кожного.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково до Донецького апеляційного суду через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте Красноармійським міськрайонним судом Донецької області за письмовою заявою відповідачів, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складання.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Згідно п.3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-ІХ від 18.06.2020 року під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Суддя Г.В. Назаренко
Вступна та резолютивна частини проголошені негайно після закінчення судового розгляду 24 листопада 2020 року, повний текст рішення суду виготовлений 30 листопада 2020 року.
Суддя Г.В. Назаренко