ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/38/20 Номер провадження 22-ц/814/2232/20Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О. О. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Бутенко С.Б., Кузнєцової О.Ю.,

з секретарем судового засідання: Гнатюк О.С.,

з участю:

представника позивача - Озірської В.С.,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27 липня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Колотієвського О.О. у залі суду в м.?Кременчуці, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні, у?справі №?536/38/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

10 січня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 07 вересня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг.

Зазначав, що за умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим станом на 01.12.2019 року утворилась заборгованість в сумі 33180,40 грн., яка складається із: 20736,66 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 3043,58 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит; 7582,05 грн.- нарахована пеня; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг : 250 грн. - штраф (фіксована частина), 1568,11 грн. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості за кредитним договором від 07 вересня 2007 року, а також понесені судові витрати.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27 липня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість в розмірі 33180,40 грн. за кредитним договором від 07.09.2007 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» судовий збір в розмірі 2102 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції його оскаржила в апеляційному порядку відповідач.

В апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши грошові кошти в розмірі 9216,54 грн., а судові витрати розподілити згідно положень Цивільного процесуального кодексу України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем надано невірний розрахунок заборгованості по кредитному договору, оскільки загальна сума, яка не підлягає стягненню, на думку відповідача, становить 23963, 86 грн.

Крім цього, зазначає, що здійснюючи оформлення картки АТ КБ «Приватбанк» у 2007 році для отримання стипендії, відповідач не могла навіть без згоди батьків укладати кредитні договори, оскільки не набула повної цивільної дієздатності.

Представником позивача - Озірською Вікторією Сергіївною подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, ухваленим з повним дослідженням судом обставин справи та наданих сторонами доказів. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

В судове засідання з`явилися представник позивача - Озірська Вікторія Сергіївна та представник відповідача - ОСОБА_3 . Підстави відкладення апеляційного розгляду відсутні.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 та ч. 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з підстав визначених п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України - невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов АТ КБ «Приватбанк» місцевий суд виходив з того, що між сторонами виникли договірні правовідносини відповідно до ст. 1054 ЦК України. При цьому, позивач свої зобов`язання за укладеним між сторонами кредитним договором виконав належним чином, а відповідач допустила прострочення виконання грошового зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі визначеному банком, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитися з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 07 вересня 2007 року ОСОБА_1 подала до АТ КБ «Приватбанк» анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 20). У анкеті-заяві наявні дані про розмір кредиту (300 грн.), процентну ставку (1.9%) та наслідки порушення умов кредитування (щомісячна комісія 1%) (а.с.20 зворот).

Подаючи позовну заяву, до анкети-заяви банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті https://privatbank.ua.terms/ та довідку про умови кредитування (а.с.19-20).

Згідно довідки про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», по договору №б/н від 07.09.2007 року, базова відсоткова ставка за користування кредитом складає 1,9% щомісячно, розмір щомісячних платежів становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн та не більше залишку заборгованості, і повинен бути внесений до 25 числа місяця, наступного за звітним. У довідці також визначений порядок нарахування комісії за несвоєчасне погашення заборгованості (1%) (а.с.20).

Згідно з наданим банком розрахунком відповідач ОСОБА_1 станом на 01.12.2019 року має заборгованість у розмірі 33180 грн. 40 коп., яка складається з:

- 20736 грн. 66 коп. заборгованості за тілом кредиту;

- 3043 грн. 58 коп. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625;

- 7582 грн. 05 коп. пені;

- 250 грн. штраф (фіксовано частина)

- 1568 грн. 11 коп. штраф (процентна складова).

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» у межах дії кредитного договору № б/н ОСОБА_1 видано кредитні картки:

07.09.2007 року № НОМЕР_1 терміном дії до 09/15;

26.03.2012 року № НОМЕР_2 терміном дії до 09/15;

26.08.2013 року № НОМЕР_3 терміном дії до 08/17;

26.05.2017 року № НОМЕР_4 терміном дії до 05/21;

31.08.2017 року № НОМЕР_4 терміном дії до 05/21 (а.с.102).

Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку проведений 07.09.2007 року без встановлення кредитного ліміту.

В подальшому 09.10.2007 року встановлено 300 грн. кредитного ліміту; 23.03.2009 року встановлено 0, 00 грн.; 19.05.2014 року 4 000 грн.; 24.05.2017 року 0, 00 грн.; 06.09.2018 року 15 000 грн.; 07.09.2018 року 15 000 грн.; 10.03.2019 року 0,00 грн. (а.с.137).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно вимог ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк виконання, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідач взяті на себе зобов`язання виконувала не у повному обсязі. Передбачені умовами договору платежі вносила несвоєчасно, а тому станом на 01.12.2019 утворилась заборгованість за договором в розмірі 33180,40 грн. На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано розрахунок (а.с.10-17).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// ww.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування.

Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Таким чином, колегія суддів вважає, що у цьому випадку неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «Приватбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (07 вересня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (10 січня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в Приват Банку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником. Ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім. Лише факт підписання може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua та містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07.09.2007 року шляхом підписання анкети-заяви.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс19, на яку послався суд першої інстанції, проте неправильно застосував її правові висновки.

Пред`являючи позов, банк на підтвердження своїх вимог, крім витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягу з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку також послався на Довідку про умови кредитування від 02.10.2007 року, яка підписана ОСОБА_1 (а.с.20), та надав розрахунки заборгованості відповідача за договором від 07.09.2007 року (а.с. 10-17).

У довідці про умови кредитування від 02.10.2007 року також зазначена базова відсоткова ставка за користування кредитом (1,9 %), розмір щомісячних платежів (7%) від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, але не менше 10 грн. на місяць. Однак, не зазначені умови нарахування пені та штрафів (а.с.20).

Достовірність відомостей, зазначених у довідці про умови кредитування від 02.10.2007 року, яка підписана від імені позичальника, а також інші надані банком докази видачі та користування кредитними коштами відповідачем не спростовано.

Крім того, ОСОБА_1 не заперечувала той факт, що їй було дійсно видано кредитні кошти.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 20736,66 грн. та заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит у розмірі 3043,58 грн.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду щодо стягнення нарахованої пені у розмірі 7582,05 грн., штрафу (фіксована частина) у розмірі 250 грн. та штрафу (процентна складова) у розмірі 1568, 11 грн., оскільки дане не передбачено умовами договору №б/н від 07.09.2007 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо ненабуття повної цивільної дієздатності ОСОБА_1 на момент укладення кредитного договору, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину (ч. 1 ст. 30 ЦК України), а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами статті 215 ЦК України може бути визнано недійсним.

Відповідно до частини першої статті 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Нормами частини 1 статті 32 ЦК України визначено неповну цивільну дієздатність осіб від 14 до 18 років, обсяг якої дає право цим особам розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами (п. 1); самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку) (п. 4).

За положеннями ч. 2, 4 ст. 32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

07.09.2007 року ОСОБА_1 , у віці 17,1 років, підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. На підставі вказаної анкети-заяви відповідач пройшла ідентифікацію у відділенні ПАТ КБ "Приватбанк".

09.10.2007 року на кредитну картку встановлено кредитний ліміт в розмірі 300 грн. (а.с.137). Однак, як вбачається з виписки по рахунку, лише з 03.07.2012 року відповідачка почала користуватися кредитними коштами.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 ЦК України неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім`я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника.

Тобто, в конструкції наведеної норми обов`язкова умова отримання згоди органу опіки та піклування та батьків на розпорядження неповнолітнью особою грошовими коштами стосується обставини, коли ці кошти де-факто внесені на рахунок цієї особи.

До досягнення повноліття ОСОБА_1 користувалася кредитною карткою як депозитною, не користуючись кредитними коштами. Після досягнення повноліття (20 серпня 2008 року) їй було змінено кредитний ліміт на картку. 19.05.2014р. встановлено кредитний ліміт в розмірі 4000грн. (а.с.137). Відповідач почала користуватися карткою, використовуючи кредитні кошти з 03.06.2014 року, тобто після досягнення повноліття, що вбачається з виписки по картковому рахунку (а.с. 62 зворот). Таким чином, розпорядження ОСОБА_1 грошовими коштами кредитного ліміту сталося в повнолітньому віці позичальника.

Згідно довідки АТ КБ "Приватбанк" (а.с.102) та скрін-шотів із зображенням позичальника ОСОБА_1 (а.с.212-216), дійсність яких не спростована відповідачем, після досягнення повноліття ОСОБА_1 отримувала ще чотири нові картки.

Оскільки відповідач вже була ідентифікована 07.09.2007 року при укладенні кредитного договору, то під час перевипуску карток підписання нової анкети-заяви не вимагалося (пункт 2.7 постанови НБУ від 17.12.2003 року "Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах").

Крім того, відповідно до частини 1 статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.

За змістом положень ч. 1 ст. 221 ЦК України правочин вважається схваленим, якщо ці особи (батьки (усиновлювачі) або один з них, з ким проживає дитина, або опікуном) дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

До того ж, згідно ч. 2 ст. 222 ЦК України, правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, є за своєю природою оспорюваним і може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Так, згідно правового висновку, який викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 цього Кодексу тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Вимоги про визнання правочину недійсним на підставі статей 221 - 223 ЦК можуть заявлятися як батьками (усиновлювачами), опікуном чи піклувальником, а також бабою і дідом (частина друга статті 258 Сімейного кодексу України), так і будь-якою заінтересованою особою, а також самою неповнолітньою особою або особою, цивільна дієздатність якої обмежена, відповідно до частини другої статті 29 ЦПК (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Тобто, передбачені статтею 222 ЦК України недійсні правочини належать до категорії оспорюваних. Сама по собі відсутність згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальників на вчинення правочину ще не робить його недійсним. Згода може бути надана й після вчинення правочину, за винятком тих випадків, коли законом вимагається обов`язкова письмова згода до укладення правочину, наприклад, щодо транспортних засобів або нерухомого майна (статті 32 ЦК). Причому допускається як надання прямої згоди (у письмовій формі, якщо це вимагається законом), так і схвалення правочину шляхом непред`явлення батьками (усиновлювачами) або піклувальниками неповнолітнього претензії другій стороні протягом одного місяця з моменту, коли ці особи дізналися про вчинення неповнолітнім правочину (частина перша статті 221 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не надано суду доказів про те, що її батьки, дізнавшись про вчинення правочину, заявили претензії до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з приводу укладення правочину донькою без їх згоди.

З матеріалів справи не вбачається, що відповідачем подавався до суду позов з оспорювання договору від 07.09.2007 р. Не надано доказів звернення батьків відповідачки або органу опіки та піклування про обмеження ОСОБА_1 ще в період її неповноліття самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами або позбавити її цього права.

Доводи апеляційної скарги щодо неукладення відповідачем кредитного договору у зв`язку з її неповноліттям на час укладення договору, не є обґрунтованими.

Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; Серявін та інші проти України №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року; Руїс Торіха проти Іспанії, №303-А, §29, ЄСПЛ, від 09.12.1994 року).

На підставі вищевикладеного, рішення місцевого суду підлягає скасуванню лише в частині задоволених місцевим судом позовних вимог про стягнення нарахованої пені та штрафів з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати сторонами підлягають перерозподілу.

Згідно позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 33180,40 грн.

Колегія суддів прийшла до висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги у загальному розмірі 23780,24 грн.

Таким чином, позовні вимоги задоволено на 71,67% (23780,24х100:33180,40=71,67), а апеляційну скаргу задоволено на 28,33% (100-71,67=28,33).

Сторони у справі понесли наступні судові витрати.

Позивачем за позовну вимогу майнового характеру було сплачено судовий збір в сумі 2102 грн. (а.с.1).

Відповідачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги - 3153 грн. (а.с.184). Оплата судових витрат підтверджується оригіналами квитанцій, які приєднані до матеріалів справи на зазначених вище аркушах.

Вимоги позивача задоволено на 71,67%. Сплачений судовий збір за пред`явлення позовної вимоги майнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 1506,50 грн. (2102х71,67%=1506,50).

Оскільки в задоволенні позовної вимоги майнового характеру відмовлено частково на 28,33%, то судовий збір на користь відповідачки підлягає стягненню з позивача в сумі 893,24 грн. (3153х28,33%= 893,24).

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 893,24 грн., а з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1506,50 грн., то , враховуючи ч.10 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути різницю судових витрат, покладених на обидві сторони, в розмірі 1506,50 - 893,24 = 613,26 грн., а також звільнити ПАТ КБ «ПриватБанк» від обов`язку сплачувати ОСОБА_1 частину судового збору.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову (33180,40 грн.) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч.1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3, 4; 381; 382; 383; 384; 389 ч. 3 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27 липня 2020 року в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення нарахованої пені у розмірі 7582,05 грн. та штрафів в розмірі 1818,11 грн. - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог щодо стягнення нарахованої пені в розмірі 7582,05 грн. та штрафів в розмірі 1818,11 грн - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п: НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д, адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, ) в рахунок відшкодування понесених судових витрат 613,26 грн. (шістсот тринадцять гривень двадцять шість копійок).

В іншій частині рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27 липня 2020 року щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредита в розмірі 20736,66 коп. та стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит в розмірі 3043,58 грн. - залишити без змін.

Поновити виконання рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27 липня 2020 року в нескасованій частині.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2020 року.

Головуючий: С.А. Гальонкін

Судді: С.Б. Бутенко

О.Ю. Кузнєцова