САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1462/20
Провадження №2/726/381/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2020 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., при секретарі Абрамчук Н.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що 27.11.2005 року відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву б/н. Відповідач отримав кредитну картку із встановленим на ньому кредитним лімітом.

Позивач вказує, що відповідачем умови договору виконувались не належним чином, у зв`язку із чим, станом на 07.09.2020 року виникла заборгованість в сумі 25763,50 гривень.

У зв`язку із викладеним, просять суд стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість за договором кредиту в сумі 25763,50 гривень.

Відповідач надіслав до суду відзив на позов в якому вказує, що позивачем не доведено існування між ними кредитних правовідносин, а також те, що банком йому дійсно було надано кредитні кошти. Зазначає, що у анкеті заяві не визначено процентні ставки за користування кредитними коштами, а також не передбачено відповідальність за прострочення погашення заборгованості. Окрім того наголошує, що сплив строк позовної давності для пред`явлення позивачем вимог щодо стягнення заборгованості. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив, в якому спростовує посилання відповідача та зазначає, що останній був ознайомлений з тарифами та правилами банку при підписанні анкети-заяви, а тому повинен відповідати за своїми зобов`язаннями.

Представник позивач у судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву з проханням справу розглянути у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився.

Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.11.2005 року ознайомившись з правилами надання банківських послуг та підписавши анкету позичальника № б/н відповідач отримав кредитну картку із встановленим на ньому кредитним лімітом зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З розрахунку видно, що загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 07.09.2020 року становить 25763,50 гривень з яких:

- заборгованість за тілом кредиту 23059,33 гривень;

- заборгованість за простроченими відсотками 2704,17 гривень;

Однак з такими висновками позивача погодитись не можна зважаючи на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У заяві позичальника від 27.11.2005 року процентна ставка не зазначена. В подальшому, банком неодноразово змінювались умови кредитування.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов були представлені відповідачу до ознайомлення і погодження з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (з 27.11.2005 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (01.10.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Натомість позивачем не додано до свого позову відомостей про зміну тарифів за вказаний період.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таким чином, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт не визнається відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами договору шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Окремо варто наголосити на тому, що датою підписання анкети-заяви між сторонами є 04.01.2006 року, а не 27.11.2005 року, як про це вказує позивач.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Варто зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченим відсоткам у розмірі 2704,17 гривень задоволенню не підлягають.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03.07.2019 року.

Що стосується застосування до позовних вимог позивача строку позовної давності, варто зауважити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за забов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки згідно ст. 257 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Згідно ст. 266 Цивільного кодексу України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з істотних умов і правил надання банківських послуг, строк дії карти вказаний на її лицьовій стороні. Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Окрім того визначено строк погашення кредиту не пізніше наступного дня місяця вказаного на платіжній картці.

Таким чином, по закінченню строку дії картки (тобто зі спливом строку виконання зобов`язання), у випадку наявності заборгованості, у позивача виникає право звернутись до суду із позовом про стягнення заборгованості. Таке право позивач може реалізувати у межах 3-ного строку позовної давності.

Судом встановлено, ОСОБА_1 було видано декілька карток:

- НОМЕР_1 від 27.11.2005 року, з терміном дії - до 11 місяця 2012 року;

- 831441 від 14.06.2012 року, з терміном дії до 02 місяця 2016 року;

- НОМЕР_2 від 17.09.2013 року. з терміном дії - до 05 місяця 2017 року;

- НОМЕР_3 від 23.05.2017 року, з терміном дії до 05 місяця 2021 року.

Виходячи з викладеного, судом може бути констатовано, що строк позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості по карткових рахунках НОМЕР_1 від 27.11.2005 року, НОМЕР_4 від 14.06.2012 року, та НОМЕР_2 від 17.09.2013 року, станом на момент подання позову (01.10.2020 року) сплив.

Сплив позовної давності не припиняє зобов`язання і не є підставою для припинення самого права, а лише позбавляє можливості одержати судовий захист свого порушеного цивільного права за умови заяви сторони у спорі до винесення судом рішення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Разом із тим, невиконані зобов`язання за картковим рахунком НОМЕР_3 від 23.05.2017 року, строк дії якого закінчується у 2021 році, підлягають належному виконанню в частині виплати заборгованості за тілом кредиту.

Так, згідно виписки по договору встановлено, що у період із 23.05.2017 року по 01.09.2020 року за картковим рахунком НОМЕР_3 , відповідачем було отримано кредитних коштів у розмірі 11987,47 гривень. Разом із тим, на вказаний картковий рахунок, за аналогічний період, позивачем було зараховано 45507,61 гривень. Більша частина зарахованих коштів була направлена позивачем на погашення заборгованості за попередніми кредитними зобов`язаннями. Варто наголосити, що проведення операцій, списання відсотків, погашення простроченої заборгованості, перерахування грошових коштів, тощо, відображені за кожною із карток окремо. Тому виплативши всі необхідні платежі за останнім картковим рахунком, всі інші грошові надходження були направлені на погашення заборгованості із інших зобов`язань.

Таким чином, із вказаної виписки по договору встановлено, що у ОСОБА_1 відсутня заборгованість перед позивачем за кредитними зобов`язаннями по картковому рахунку НОМЕР_3 від 23.05.2017 року. Щодо інших кредитних зобов`язань незважаючи на те, що зобов`язання існують та право позивача на стягнення грошових коштів не припинилось, у позивача сплив строк на пред`явлення позовних вимог щодо їх належного виконання.

Керуючись ст.ст. 267, 266, 259, 261, 256, 207, 530, 549, 326, 328, 638, 634, 1054 ЦК України, ст.ст. 280-282, 265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Чернівецького Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Головуючий суддя С. В. Мілінчук