Справа № 367/6028/18 Головуючий 1 інстанція- Саранюк Л.П.
Проваження № 22-ц/824/8261/2020 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 березня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Єлизавети Володимирівни, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ТОВ «Аверс-Сіті» звернулося до суду із вказаним позовом,який надалі уточнило і мотивувало тим, що 27 травня 2010 року товариство отримало державний акт на право власності на земельну ділянку площею 4,3864 га з кадастровим номером: :01:034:0081, серії ЯИ № 270393, а 19 січня 2011 року отримало дозвіл ДАБІ № 15/11 на виконання будівельних робіт з об`єктами соціально-побутового призначення та багатоповерховим паркінгом по АДРЕСА_1 .

16 вересня 2011 року житловий будинок АДРЕСА_2 був уведений в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом відповідності КС № 6.

На підставі вищевикладеного констатує, що товариство є власником земельної ділянки та нерухомого майна, яке закінчено будівництвом та прийняте в експлуатацію у встановленому порядку згідно ст.876 ЦК України, яка визначає його як власника нерухомого майна, що знаходиться на відведеній йому земельній ділянці.

22 вересня 2011 року виконком Коцюбинської селищної ради прийняв рішення № 270 про надання ТОВ «Аверс-Сіті» дозволу на оформлення свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна у вигляді усіх квартир у будинку АДРЕСА_3 .

Проте, 03 жовтня 2011 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Головним слідчим управлінням МВС України на підставі постанови про заборону на відчуження б/н від 28 вересня 2011 року було накладено арешт на всі квартири в

- 2 -

корпусі 1, що підтверджується постановою та інформаційною довідкою № 122791930. 29 лютого 2016 року постановою Генеральної прокуратури України від 17 лютого 2016 року було припинено обтяження на квартиру АДРЕСА_5 , індексний номер рішення: 28531986. Водночас 03 березня 2016 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮ України було знову накладено арешт на все майно ТОВ «Аверс-Сіті» на підставі чого останній не мав можливості здійснити реєстрацію речових прав на квартиру АДРЕСА_5 . Постановою державного виконавця від 27 квітня 2018 року про закінчення виконавчого провадження було припинено чинність арешту ТОВ «Аверс-Сіті» та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Вказував, що 04 травня 2018 року позивач дізнався з інформаційної довідки № 122791930 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що квартира АДРЕСА_5 перебуває у власності ОСОБА_2 .

Виходячи з даної інформаційної довідки, 28 березня 2017 року ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності квартиру АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № С77 від 25 жовтня 2010 року, укладеного між ним ТОВ «Аверс-Сіті»; акту приймання-передачі майнових прав № б/н від 29 грудня 2011 року та довідки ТОВ «Аверс-Сіті» № 29/12/10-35 від 29 грудня 2010, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 34586546 від 03 квітня 2017 року прийняте приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Є.В. Надалі було здійснено неодноразове відчуження спірної квартири АДРЕСА_5 . Зокрема, 05 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, 08 серпня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу та 26 грудня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу.

Зазначає, що ТОВ «Аверс-Сіті» не укладало договір купівлі-продажу майнових прав № С77 від 25 жовтня 2010 року і акт приймання-передачі майнових прав від 29 грудня 2011 року з ОСОБА_1 , довідку ТОВ «Аверс-Сіті» № 29/12/10-35 не видавало, що стверджується довідкою ТОВ «Аверс-Сіті» № 2/02-08-18 від 02 серпня 2018 року А тому вказаний договір купівлі-продажу майнових прав підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, як підписаний не уповноваженою особою, що суперечить ч.2 ст.203 ЦК України, оскільки в такої особи (підписанта з боку продавця) відсутня цивільна дієздатність та ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки не містить волевиявлення ТОВ «Аверс-Сіті». Також, спірний договір суперечить ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки порушує ч.2 ст.207 ЦК України так, як уповноважена особа ТОВ «Аверс-Сіті» не підписувала такого договору.

Особливості державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб визначається п.п.77, 78, 79 Порядку № 1127, згідно якого у разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав; технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо). Відомості про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не зазначаються, а завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, копії документів, передбачені цим пунктом, не подаються у разі, коли такою особою відповідно до пункту 77 цього Порядку подано зазначені відомості та документи для доручення їх до Державного реєстру прав.

ТОВ «Аверс-Сіті» вважає, що для реєстрації права власності було подано документи не в повному обсязі, передбаченому законодавством, що є підставою для зупинення розгляду

- 3 -

заяви ОСОБА_1 , зокрема приватним нотаріусом Тернюк Є.В. не було прийнято рішення про зупинення розгляду заяви чим було порушено п.1 ч.1 ст.23 Закону № 1952-IV та п.14 Порядку № 1127. У зв`язку з тим, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом № 1952-IVта Порядком № 1127, а також не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, оскільки ОСОБА_1 не було подано всіх документів необхідних для реєстрації квартири, нотаріусом Тернюк Є.В. під час державної реєстрації права власності на спірну квартиру було порушено пп. 3, 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IVта п. 23 Порядку № 1127. В тому числі, враховуючи те, що під час реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_1 постановою державного виконавця було накладено арешт на все майно ТОВ «Аверс-Сіті», в тому числі і на спірну квартиру, приватним нотаріусом під час державної реєстрації речових прав було порушено п.6 ч.1 ст. 24 Закону № 1952-IV.

Відтак, ТОВ «Аверс-Сіті» вважає, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 34586546 від 03 квітня 2017 року, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Тернюк Є.В. на підставі якого було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_1 підлягає визнанню протиправним та скасуванню в судовому порядку, оскільки його було прийнято з численними порушеннями Закону № 1952-IV та Порядку № 1127 у зв`язку з чим воно порушує право власності позивача.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Зокрема, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі договору, який в подальшому було визнано недійсним, або рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке було визнано протиправним і скасовано в судовому порядку, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, з урахуванням того, що сама сторона договору заперечує його дійсність. Таким чином, оскільки спірне майно вибуло з володіння ТОВ «Аверс-Сіті» поза його волею до спірних правовідносин застосовуються положення статей 387, 388 ЦК України, а тому квартира підлягає витребуванню з володіння останнього власника ОСОБА_2 без визнання усіх попередніх договорів недійсними.

У зв`язку з наведеним з урахуванням заяв про зміну підстав і предмета позову, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав № С77 від 25 жовтня 2010 року, який укладений між ТОВ «Аверс-сіті» та ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 34586546 від 03 квітня 2017 року, прийняте приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк Є.В.; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 109, судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ТОВ «Аверс-Сіті» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким вимоги

- 4 -

товариства задоволити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що відсутність державної реєстрації права власності ТОВ «Аверс-Сіті» на спірну квартиру АДРЕСА_5 , позбавляє товариство права на пред`явлення віндикаційної вимоги про витребування майна. При цьому судом не застосовано положення ст.876 ЦК України, згідно якої замовник будівництва є власником об`єкта будівництва або результуту інших будівельних робіт. Судом порушено норми процесуального права, які регулюють подання та оцінку доказів, зокрема товариство було позбавлене можливості подати висновок експерта разом із позовною заявою на підтвердження обставин позову, з огляду на відсутність оригіналів договору купівлі-продажу майнових прав, акту приймання-передачі майнових прав та довідки про їх оплату, в тому числі їх відутність в матеріалах реєситраційної справи. Суд не звернув уваги, що сама довідка відсутня, як і відсутні відомості про те, хто є підписантом договору купірвлі-продажу майнових прав щодо якої квартири він складений та який банківський рахунок товариства міститься у п.12 договору. Суд поклав обов`язок доказування виключно на позивача, не врахувавши, що ОСОБА_1 не виконав ухвалу про витребування документів. Окрім того, з огляду на сумніви товариства щодо відповідності виготовлення та підписання спірних документів даті якою вони датовані, товариством 24 грудня 2019 року заявлено клопотання про призначення судової експертизи, однак з огляду на недання відповідачем оригіналів документів, витребуваних ухвалою суду, суд не застосував положення ст.84 ЦПК України та не встановив обставину для якої витребовувалися ці докази. Вважає, що відповідчкою ОСОБА_2 не доведено укладання договору 25 жовтня 2010 року як оспорюваного, а тому товариство вважає безпідставними посилання ОСОБА_2 на пропуск строку позовної давності. Суд не врахував, що відсутність оригіналів договору купівлі-продажу майнових прав, акту приймання-передачі майнових прав та довідки про їх оплату в матеріалах реєситраційної справи свідчить про порушення вимог ст.23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» незаконність дій дердавного реєстратора і наявність підстав для скасування рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , бо державний реєстратор мав зупинити за відсутності таких документів реєстрацію права власнсоі за відповдіачем.

Відповідачка ОСОБА_2 в особі її представника адвоката Косяка В.М. подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ТОВ «Аверс-Сіті» є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Третя особа ОСОБА_4 в особі його представника адвоката Матюшка В.В. подав письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких послався на необгрунтованість апеляційної скарги, зазначив, що позивач не виконав процесуальних обовязків по наданню доказів, його вимоги є недоведеними і грунтуються на пирпущеннх, просив відмовити у задоволенні скарги.

Інші учасники справи правом на подання вдізиву не скористалися.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ТОВ «Аверс-Сіті» адвокат Руденко А.О. подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області як незаконне.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Косяк В.М. суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Представник третьої особи ОСОБА_4 адвокат Матюшко В.В. в суді апеляційної

- 5 -

інстанції проти апеляційної скарги ТОВ «Аверс-Сіті» заперечував, вважав, що рішення правильне і належно мотивоване судом, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Решта учасників справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується телефонограмами, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Направлені відповідачу ОСОБА_5 судові повістки повернуті поштою за терміном зберігання, кошти на повторне направлення повісток у апеляційного суду відсутні. За зазначеним у копії реєстраційної справи номером телефону НОМЕР_1 ОСОБА_5 повідомити не вдалося, електронна адреса останнього відсутня.

За таких обставин, суд вичерпав можливість повідомлення відповідачау встановлений спосіб, а відтак прийшов до висновку про можливість розгляд справи у його відсутність з метою дотримання розумних строків розгляду справи та дотримання рівноваги у інтересах сторін щодо розгляду справи. При цьому суд враховує, що рішення ЄСПЛ у справі «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі», де ЄСПЛ вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що ТОВ «Аверс-Сіті» є власником земельної ділянки розміром 4,3864 га з цільовим призначенням для розміщення житлового та соціального комплексу, кадастровий номер :01:034:0081, що ствердується державним актом на право власнсоті на земельну ділянку серії ЯИ № 270393 від 31 травня 2010 року.

19 січня 2011 року ТОВ «Аверс-Сіті» отримало дозвіл Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю № 15/11 на виконання будівельних робіт з будівництва багатоповерхових житлових будинків з об`єктами соціально-побутового призначення та багатоповерховим паркінгом по АДРЕСА_1 .

16 вересня 2011 року житловий будинок АДРЕСА_2 був уведений в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом відповідності КС № 6, виданим Інспекцією ДАБК у Київській області.

22 вересня 2011 року виконком Коцюбинської селищної ради прийняв рішення № 270, яким присвоїв поштову адресу закінченому будівництвом будинку да доручив КП КОР

- 6 -

«Ірпінське бюро технічної інвентаризації» оформити та видати ТОВ «Аверс-Сіті» свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна у вигляді квартир у будинку АДРЕСА_3 .

Також судом встановлено, що 25 жовтня 2010 року між ТОВ «Аверс-Сіті» і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № С77 щодо квартири АДРЕСА_5 . Даний договір з боку ТОВ «Аверс-Сіті» підписаний ОСОБА_6 , який на день укладання договору був директором і діяв на підставі Статуту, та скріплений печаткою ТОВ «Аверс-Сіті».

Предметом договору № С77 є майнові права на об`єкт нерухомості - трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 .

29 грудня 2010 року ТОВ «Аверс-Сіті» видало ОСОБА_1 довідку № 29/12/10-35 про оплату майнових прав, а 29 грудня 2011 року складено акт приймання-передачі майнових прав.

28 березня 2017 року відповідач ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № С77 від 25 жовтня 2010 року, укладеного між ним ТОВ «Аверс-Сіті»; акту приймання-передачі майнових прав № б/н від 29 грудня 2011 року та довідки ТОВ «Аверс-Сіті» № 29/12/10-35 від 29 грудня 2010 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 34586546 від 03 квітня 2017 року прийняте приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Є.В.

Спірна квартира АДРЕСА_5 була відчужена ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 05 травня 2017 року. В послідуючому ОСОБА_3 08 серпня 2017 року уклала договір купівлі-продажу, за яким продала квартиру ОСОБА_4 , який у свою чергу за договором купівлі-продажу від 26 грудня 2017 року провів відчуження цієї квартрири ОСОБА_2 , яка на час розгляду справи є власником.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю передбачених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу майнових прав № С77 від 25 жовтня 2010 року та відсутністю правових підстав для витребування майна на підставі ст.388 ЦК України.

При цьому суд виходив з того, що позивачем не доведено порушення його прав, оскільки 25 жовтня 2010 року ТОВ «Аверс-Сіті», від імені якого діяв директор - ОСОБА_6 відповідно до статуту, уклало з відповідачем ОСОБА_7 договір купівлі-продажу майнових прав № С77 квартири АДРЕСА_5 , видало довідку про відсутність заборгованості у ОСОБА_7 за договором № С77 та підписало акт приймання-передачі майнових прав по договору № С77, що у свою чергу свідчить, що спірна квартира АДРЕСА_5 вибула з володіння позивача за його волею, за відплатним правочином, а тому в силу приписів ч.1 ст.388 ЦК України не може бути витребувана від відповідача ОСОБА_2 , яка є законним набувачем.

Також, суд керувався тим, що право власності на спірну квартиру за позивачем не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності

- 7 -

(ч.2 ст.203 ЦК України).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України).

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» зазначено, що об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майна, а також майнові права.

Згідно ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» зазначено, що інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності.

Відповідно до ч.3 ст.7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» за рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів.

З огляду на відсутність належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт недотримання положень ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України при укладенні між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_7 25 жовтня 2010 року договору купівлі-продажу майнових прав № С77 суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні вимог в цій частині.

З урахуванням відмови у задоволенні вимог про визнання правочину недійсним суд вірно відпмовив у задоволенні решти вимог про скасування рішення державного реєстратора та витребування майна, які є похідними.

Доводи апеляційної скарги щодо хибності висновків суду про те, що відсутність державної реєстрації права власності ТОВ «Аверс-Сіті» на спірну квартиру АДРЕСА_5 , позбавляє товариство права на пред`явлення віндикаційної вимоги про витребування майна необгрунтовані, оскільки судом відмовлено у задоволенні вимог про витребування майна у зв`язку із відсутністю підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав № С77, що у свою чергу свідчить про вибуття спірної квартири з володіння позивача за його волею, а тому в силу приписів ч.1 ст.388 ЦК України не може бути витребувана від відповідача ОСОБА_2 , яка є добросовісним набувачем.

Посилання у скарзі на те, що судом не застосовано положення ст.876 ЦК України, згідно якої замовник будівництва є власником об`єкта будівництва або результуту інших будівельних робіт не спростовують висновків суду про відсутність підстав для витребування спірної квартири на користь позивача. Це по-перше.

По-друге, ст.876 ЦК України не регулює підстав набуття права власності на нерухоме майно.

Згідно положень ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності на таке майно виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст.3 цього Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої

- 8 -

реєстрації.

А згідно ч.4 ст.3 цього Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріорітет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна (ч.7 ст.3 Зкону)

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об'єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в ч.1 ст.317 ЦК України, у тому числі й право володіння.

Судом встановлено, що за позивачем ТОВ «Аверс-Сіті» не було зареєстровано у встановленому законом поряку право власності на спірну квартиру АДРЕСА_5 за наявності до цього підстав. А тому суд першої інстанції вірно відмовив у позові, оскільки позивач не довів, що він набув право власності на спірну квартиру і таке право порушено відповідачами.

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи скарги про порушення судом норм процесуального права, які регулюють подання та оцінку доказів, зокрема, що товариство було позбавлене можливості подати висновок експерта разом із позовною заявою на підтвердження обставин позову, з огляду на відсутність оригіналів договору купівлі-продажу майнових прав, акту приймання-передачі майнових прав та довідки про їх оплату, в тому числі їх відсутність в матеріалах реєстраційної справи.

Встановлено, що у серпні 2018 року ТОВ «Аверс-Сіті» звернулося до суду із вказаним позовом.

Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 05 жовтня 2018 року відкрите провадження у даній справі.

Відповідно до положень ч.2 ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч.4 ст.83 ЦПК України).

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч.5 ст.83 ЦПК України).

Згідно ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

З матеріалів справи вбачається, що при подачі позовної заяви позивач не додав до заяви висновок експерта, як і взагалі не зазначав і не посилався ні в позові, ні в додатках про його намір подати такий висновок, з посиланням на неможливість його подання із зазначенням відповідних причин. Це по-перше.

По-друге, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи було подане

- 9 -

позивачем лише у грудні 2019 року, тобто поза межами процесуальних строків, встановлених ЦПК для подачі доказів. При цьому позивач всупереч ч.ч.4,5 ст.83 ЦПК України не зазначив ні причин, з яких цей доказ не можливо бути подано у строк, ні доказів, які підтверджують, що позивач здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Окрім того, подаючи клопотання про отримання доказів поза межами встановлених процесуальним законом строків, позивач не зазначив про поважність причин неподання ним цих доказів у встановлений законом строк та не просив суд встановити додатковий строк для їх подання.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники судового процесу повинні добросовсно користуватися процесуальними правами (ч.1 ст.44 ЦПК України).

За таких обставин суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи з огляду на порушення позивачем положень процесуального закону.

Окрім того, клопотання про призначення експертизи не в повному обсязі пов`язане з предметом спору в даній справі. Зокрема за допомогою експертизи має намір встановити щодо дати складання оспорюваного догвоору купівлі-продажу майнових прав. Проте дані обставини не пов`язані із предметом спору. Як вбачається із уточненої позовної заяви позивач обгрунтовує вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, як підписаного не уповноваженою особою, що суперечить ч.2 ст.203 ЦК України, оскільки в такої особи (підписанта з боку продавця) відсутня цивільна дієздатність та ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки не містить волевиявлення ТОВ «Аверс-Сіті». Жодних посилань на підписання уповноваженою особою, проте в іншу дату заява не містить.

Таке ж клопотання про призначення судової почеркознавчої екпертизи заявлене позивачем разом із поданням апеляційної скарги, проте дане клопотання апеляційним судом відхилене з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, примаються судом лише у вийняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів враховує ухвалу суду першої інстанції від 24 грудня 2019 року щодо відмови у призначенні експертизи та погоджується із її висновками.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про необхідність дотримання прав усіх учасників процесу, в тому числі відповідачки щодо її права на справедливий суд, яка вправі очікувати від суду дотримання ним вимог процесуального закону щодо строків подання доказів позивачем.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBOBEHEER B.V. v. THENETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Це ж стосується клопотання позвча про витребування у ОСОБА_1 оригіналів документів, оскільки таке клопотання було судом першої інстанції задоволено і вказані документи витребувані у відповідача, який їх не надав.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивачем заявлене клопотання про тимчасове вилучення доказів (ст.146 ЦПК України), яке відхилене, як подане поза межами

- 10 -

процесуальних строків, оскільки дане клопотання не заявлялося в суді першої інстанції, хоча позивач був обізнаний про невиконання відповідачем ОСОБА_1 ухвали суду про витребування оригіналів документів і за належного та добросовісного користування правами мав можливість заявити таке клопотання до суду першої інстанції, чого не зробив, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_1 не виконав ухвалу суду про витребування у нього оригіналів документів, то суд мав застосувати положення ст.84 ЦПК України та встановити обставину, для якої витребовувалися ці докази, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Відповідно до приписів ч.10 ст.84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

В даному випадку факт неподання відповідачем ОСОБА_1 до суду оригіналів документів (неповідомлення про причининеподання) не має наслідком визнання обставин щодо недійсності оспорюваного позивачем договору, які підлягають доведенню позивачем на загальних підставах і є предметом спору.

Доводи апеляційної скарги про відсутність оригіналу довідки про сплату коштів за договором, як і відсутність відомостей про банківський рахунок товариства, на який перераховувалися ОСОБА_1 кошти, що на думку позивача свідчить про його недійсність невірні. Сплата або несплата коштів за договором стосується його виконання і ніяким чином не є підставою для визнання договору недійсним, а може бути підставою або для його розірвання, або для стягнення коштів, збитків тощо, проте таких вимог позивачем не заявлялося.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідчка ОСОБА_2 не була учасниом договору купівлі-продажу майнових прав від 25 жовтня 2010 року, а тому її посилання на пропуск позивачем строку позовної давності безпідставні, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, оскільки судом відмовлено у задоволеннні позову з підстав його недоведеності, а не з підстав пропуску строку позовної давності.

Доводи скарги про те, що суд не врахував, що відсутність оригіналів договору купівлі-продажу майнових прав, акту приймання-передачі майнових прав та довідки про їх оплату в матеріалах реєситраційної справи свідчить про порушення вимог ст.23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» незаконність дій дердавного реєстратора і наявність підстав для скасування рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , бо державний реєстратор мав зупинити за відсутності таких документів реєстрацію права власнсоі за відповдіачем, необгрунтовані.

Із наявної в матеріалах справи копії реєстраційної справи вбачається, що приватному нотаріусу Тернюк Є.В., який діяв як державний реєстратор, відповдіачем ОСОБА_1 були надані усі необхідні документи, які у приватного нотаріуса сумніву не викликали і були прийняті до виконання. На підставі цих документів приватним нотаріусом 03 квітня 2017 року прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (т.2 а.с.51). Вказані документи із їх номерами, датами видачі та змістом відображені у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що стверджується відповідним витягом з Державного реєстру (т.2 а.с.52).

Після вчинення реєстраційної дії документи повернуті ОСОБА_1 , що відображено у його заяві про реєстрацію речових прав (т.2 а.с.44).

- 11 -

За таких обставин посилання скаржника на відсутність оригіналів договору купівлі-продажу майнових прав, акту приймання-передачі майнових прав та довідки про їх оплату в матеріалах реєстраційної справи необгрунтовані та не свідчать про порушення приватним нотаріусом вимог ст.23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно».

Водночас доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Аверс-Сіті» до приватного нотаріуса Тернюк Є.В. як державного реєстратора ухвалене без додержання норм процесуального права з наступних міркувань.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч.1 та 3 ст.13 ЦПК України).

Відповідачем у справі може бути фізична або юридична особа, а також держава (ч.2 ст.48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.

Аналогічні роз`яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якогооскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (п.49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.п.37,54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.4); від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (п.31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (п.63); від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17; від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.71)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі, а є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.37,44), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.39); від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (п.75); від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.74)).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати У Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17) «зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за

- 12 -

ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (п.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом першої інстанції, та обставини справи підтверджують, що спір у ТОВ «Аверс-Сіті» є з відповідачами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Приватний нотаріус Тернюк Є.В. є неналежним відповідачем. Тому у задоволенні позовних вимог ТОВ «Аверс-Сіті» до приватного нотаріуса Тернюк Є.В. необхідно відмовити саме із зазначеної підстави, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні в мотивувальній частині.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності рішення в частині невірного визначення відповідача, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального або матеріального права. Отже, дана норма покладає на суд прямий обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм процесуального та матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального

- 13 -

права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Аверс-Сіті» до приватного нотаріуса Тернюк Є.В. змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови; в іншій частині оскаржене рішення слід залишити без змін.

Оскільки апеляційний суд змінює частково судове рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Даючи оцінку доводам скаржника, викладеним у апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «Аверс-Сіті» задоволити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Аверс-Сіті» до Приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Єлизавети Володимирівни. змінити, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: