КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2020 року

м. Київ

справа №756/3169/19

провадження №22-ц/824/8374/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Музичко С.Г.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року /суддя Жук М.В. /

у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами про визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с.163-165/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що невідповідність положень додаткової угоди принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі та самі умови угоди призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Зокрема наголошував на змісті ст. 5 додаткової угоди яка визначає неспіврозмірно більший обсяг зобов`язань позивача порівняно з відповідачем, фактично не надає позивачу жодних прав, які трансформовані у зобов`язання. Вказував, що додаткова угода є несправедливою, оскільки використання банком долара США як предмету кредитування погіршує становище позичальника. Наголошував, що банком порушено вимоги ч. 1 ст. 230 ЦК України та п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» за якими кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача про кредитні умови. Так, позичальник не був проінформований, що отриманий кредит може через незначний проміжок часу може збільшитись майже втричі, тобто банк ввів в оману позичальника щодо обставин, що мають істотне значення для вчинення правочину, не попередивши про валютні ризики. Окрім того, наголошував, що судом першої інстанції безпідставно не призначено у справі почеркознавчу експертизу, на якій він наголошував, оскільки підпис, вчинений на копіях документів, наданих банком, йому не належить, що було проігноровано судом першої інстанції.

Представник АТ «Універсал Банк» звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Вказувала на те, що п. 8.4 Додаткової угоди сторони погодили, що позичальник, уклавши цей договір шляхом його підписання, підтверджує, що позичальник до укладання ним цього договору був ознайомлений в письмовій формі щодо умов кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту тощо, як це вимагає Законодавство про захист прав споживачів, та отримав відповідні документи від кредитора і погоджується з ними. Крім того, в пункті 9 Додаткової угоди зазначено, що сторони уклавши цей договір, підтверджують, що в належній формі досягли з усіх істотних умов договору, всі умови договору їм зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. П. 2 Додаткової угоди позичальник підтвердив правомірність нарахування процентів за користування кредитом та факт їх оплати в добровільному порядку. Також п. 10 укладеної Додаткової угоди вказано, що Позичальник заявляє, що він повністю задоволений всіма відповідями кредитора, що прийняті відповідно позичальника та підтверджує, що не має до Кредитора жодних претензій. Таким чином, поставивши свій підпис на додатковій угоді позичальник підтвердив, що був проінформований про вартість кредиту та можливість його здороження при укладанні додаткової угоди до кредитного договору досягнуто згоди щодо кінцевої суми коштів, що мають бути сплачені позичальником за весь час користування кредитом.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 04.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 003-2008-1011 (на придбання майна), за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 93 500 доларів США на строк по 10 червня 2038 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 12,45% річних. Сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно з умов даного договору (а.с. 14-19).

Додатком № 1 до кредитного договору № 003-2008-1011 від 04.04.2008 року визначено перелік та вартість супутніх послуг, що надаються кредитором та третіми особами і пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту (а.с. 20-21).

04.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 38-41).

07.03.2014 року між ПАТ «Універсал Банк», яке є правонаступником ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору № 003-2008-1011 від 04.04.2008 року, відповідно до якої всі істотні умови договору залишилися незмінними, за виключенням підвищеної відсоткової ставки, яка була змінена в сторону зменшення (а.с. 22-34).

Додатком № 2 до кредитного договору № 003-2008-1011 від 04.04.2008 року ОСОБА_1 встановлено графік платежів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ч.ч. 1 і 2 ст. 215 ЦК України про те, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України; приписами ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про те, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про умови кредитування; ч. 1 ст. 230 ЦК України про те, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним та ч. 1 ст. 233 ЦК України яка передбачає, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що зі змісту оспорюваної додаткової угоди до договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних її умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Умови кредитного договору викладені чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування. Перед укладенням додаткової угоди до кредитного договору № 003-2008-1011 від 04.04.2008 року, ОСОБА_1 надавалася пам`ятка клієнту стосовно умов кредитування (вираження у договорі грошових зобов`язань у іноземній валюті), з якими він погодився, поставивши свій підпис (а.с. 90-91).

Враховуючи, що на підставі зібраних доказів по справі установлено, що спірна додаткова угода до кредитного договору підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, умови додаткової угоди викладені чітко та з наявністю повної інформації стосовно умов кредитування, позивач підписав кожну сторінку кредитного договору, а також загальну вартість кредитування, графік погашення кредиту, не заявляв додаткових вимог щодо умов спірної додаткової угоди, виконував її умови, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог ОСОБА_1 , а також не доведення ним доводів укладення спірної додаткової угоди під впливом обману з боку відповідача чи внаслідок тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Доводи апеляційної скарги, щодо невідповідності положень додаткової угоди принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі були предметом ретельного розгляду суду першої інстанції. В чому полягає неправильність установлених обставин справи судом першої інстанції апелянтом не вказано, а тому колегією суддів такі доводи не приймаються, як такі, яким була надана обґрунтована оцінка судом першої інстанції.

Не приймає до уваги суд апеляційної інстанції і доводи про використання банком долара США як предмету кредитування, що погіршує становище позичальника, оскільки додаткова угода була підписана сторонами з метою внесення змін до основного кредитного договору від 04.04.2008 р. про надання кредиту у розмірі 93 500 доларів США, валюта кредитування не змінювалась з моменту укладення основного кредитного договору і до моменту укладення додаткового угоди у березні 2014 року, позивачем не оспорювалась.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком порушено вимоги ч. 1 ст. 230 ЦК України та п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» за якими кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача про кредитні умови, також не приймаються до уваги.

П. 8.4 Додаткової угоди до Кредитного договору від 07.03.2014 року та позичальник підтверджує, що до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у Кредитора, а саме:

1) найменування та місцезнаходження Кредитора - юридичної особи та його структурного підрозділу;

2) умови кредитування (зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний; форми та видів його забезпечення; необхідності здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями Позичальника; типу процентної ставки (фіксованої, плаваючої тощо); переваг та недоліків пропонованих схем кредитування);

3) орієнтовну сукупну вартість кредиту (з урахуванням: (а) процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); (б) варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; (в) можливості та умов дострокового повернення кредиту) тощо.

Не приймає до уваги також суд апеляційної інстанції і доводи апелянта про не призначення судом першої інстанції почеркознавчої експертизи, оскільки пам`ятка клієнту з попередженням, заява на отримання іпотечного кредиту та орієнтовний графік погашення заборгованості з 10.08.2008 р. як і інформація про умови кредитування не мають правового значення для визнання додаткової угоди, укладеної 07.03.2014 року недійсною, оскільки у даному провадженні позивачем оскаржується саме додаткова угода а не кредитний договір від 04.04.2008 р.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: