ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року

м. Харків

справа № 2-4606/10-ц

провадження № 22-ц/818/1713/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Котелевець А.В., Маміної О.В.

за участю секретаря Сидорчук М.О.,

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «УкргазБанк» в особі Харківської філії АБ «УкргазБанк»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2010 року у складі судді Лазарєва А.В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2010 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської філії АБ «Укргазбанк» (надалі ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі ХФ АБ «Укргазбанк», ХФ АБ «Укргазбанк», банк) звернулося до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на свою користь заборгованість за кредитним договором № 32/08-9 від 26.08.2008 у розмірі 173216,16 грн, яка складається з: заборгованість по кредиту 10989,16 грн, поточна заборгованість по кредиту 150296,00 грн, прострочена заборгованість по процентах 7779,29 грн, поточна заборгованість по процентах 3111,82 грн, пеня по простроченому кредиту 604,14 грн, пеня по прострочених процентах у сумі 435 грн. 75 коп. та судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 28 серпня 2008 року між ВАТ АБ «УкрагазБанк» в особі начальника відділення № 9 Харківської філії ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Харківської філії ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 32/08-9, за умовами якого банк надав кредитні кошти в сумі 219950,00 грн на строк з 26.08.2008 по 23.08.2013, на придбання автобуса марки Богдан, 2008 року випуску. У забезпечення виконання всіх вимог банку за кредитним договором, між банком та відповідачем було укладено договір застави. За умовами п.2.1 договору застави та п.2.1 кредитного договору, у забезпечення зобов`язань позичальника, банку в заставу передано автобус марки Богдан модель А-0202, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 тип АВТОБУС-D, об`єм двигуна НОМЕР_2 , колір жовтий, повна маса 8230 без навантаження 5300, тип пального дизельне паливо, реєстраційний № НОМЕР_3 , що належить заставодавцю на праві власності, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданим ВРЕВ № 1 ГУМВСУ України в Харківській області 06.08.2008р. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_2 16 квітня 2010 року укладено договір поруки. ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконує в строки та у розмірах, передбачених договором, у зв`язку з цим має заборгованість у розмірі 173216 грн. 16 коп.

Банк просить суд стягнути заборгованість та в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет застави, а саме: автобус марки Богдан модель А-0202, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 тип АВТОБУС-D, об`єм двигуна НОМЕР_2 , колір жовтий, повна маса 8230 без навантаження 5300, тип пального дизельне паливо, реєстраційний № НОМЕР_3 , що належить заставодавцю на праві власності що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданим ВРЕВ № 1 ГУМВСУ України в Харківській області 06.08.2008.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2010 року позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі ХВ АБ «Укргазбанк» задоволені повністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі ХФ АБ «УкргазБанк» заборгованість за кредитним договором № 32/08-9 від 26 серпня 2008, в сумі 173216 грн 16 коп.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №32/08-9 від 26 серпня 2008 року звернуто стягнення на предмет застави автобус марки Богдан, модель А-0202, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 тип АВТОБУС-D, об`єм двигуна НОМЕР_2 , колір жовтий, повна маса 8230 без навантаження 5300, тип пального дизельне паливо, реєстраційний № НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданим ВРЕВ № 1 ГУМВСУ України в Харківській області 06.08.2008 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Банк судові витрати 850,00 грн за судовий збір та 60,00 грн витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в рівних долях з кожного.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі взятих на себе за договором кредиту зобов`язань щодо повернення отриманих у кредит коштів та сплати процентів належним чином не виконали, правовими наслідками чого є звернення стягнення на предмет застави.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 3 січня 2020 року ОСОБА_2 поновлено строк для звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення. Заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18.11.2010 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення, ухвали нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 про розгляд справи належним чином не повідомлявся, повідомлень та судових повісток не отримував. Також вказує на те, що вимоги банку про усунення порушення не отримував. Вважає, що договір поруки від 16.04.2010 року є недійсним, оскільки укладений через 1 рік 8 місяців після надання кредиту, забезпечує всю суму кредиту в розмірі 219950,00 грн, але станом на 05.04.2010 року кредитний договір ОСОБА_1 погашений на суму 58664,84 грн. Таким чином, на момент укладення договору поруки, 16.04.2010 року, договір поруки забезпечує не існуючий кредитний договір. Звертає увагу на те, що судом не встановлено, в який день припинилось зобов`язання з боку позичальника. Крім того, стороною ХФ ВАТ АБ «Укргазбанк» у кредитному договорі № 32/08-9 від 26.08.2008 року є начальник відділення № 9, проте в договорі поруки № 32/08-9 від 16.04.2010 року стороною ХФ ВАТ АБ «УкргазБанк» виступив начальник відділення № 16, в якому кредит не брався і грошові кошти не надавалися.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що ВАТ АБ "Укргазбанк", правонаступником якого є позивач, 26 серпня 2008 року уклав з ОСОБА_1 кредитний договір № 32/08-9, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит у сумі 219950 грн на строк з 26.08.2008 по 23.08.2013, зі сплатою 19,5% річних, для придбання автобуса марки Богдан, модель А09202, 2008 року випуску.

За умовами п.3.3.3 кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався здійснювати повернення кредиту щомісячно, з 1 по 10 число кожного місяця у розмірі не менше 1/60 від суми отриманого кредиту, що становить 3666 грн 00 коп., а останній платіж сплачується в сумі 3656 грн не пізніше 23 серпня 2013 року.

Відповідно до п.3.3.4 кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно, один раз на місяць не пізніше 10-го числа місяця наступного за місяцем користування кредитом, та в день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності з п.п.1.1. сплачувати проценти за користування кредитними коштами. У разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки, встановленої п.3.1.10 цього договору, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості за кредитом, та пеню у розмірі 0,1% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. У разі порушення п.п. 3.3.12-3.3.16 цього договору сплачувати проценти за користування кредитом виходячи з процентної ставки , встановленої п. 1.1 цього договору, підвищеної на 1% - 20,5%, починаючи з моменту порушення/не дотримання позичальником відповідних пунктів цього договору.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Банк взяті за кредитним договором зобов`язання виконав: відкрив позичальнику позичковий рахунок та надав ОСОБА_1 кредитні кошти у сумі 219950 грн, що також підтверджується платіжним дорученням № 1 від 26 серпня 2008 року.

У забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір застави № 32/08-9 від 26 серпня 2008 року, яким забезпечені вимоги позивача, що випливають з кредитного договору, передано в заставу ВАТ «Укргазбанк» автобус марки Богдан модель А-09202, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_5 тип АВТОБУС-D, об`єм двигуна НОМЕР_2 , колір жовтий, повна маса 8230 без навантаження 5300, тип пального дизельне паливо, реєстраційний № НОМЕР_3 .

Відомості про заставу рухомого майна внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна 27 серпня 2008 року.

Згідно п. 3.1.6 договору застави заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави ( зокрема) у випадку одноразової прострочки погашення кредиту згідно графіка, сплати процентів за користування кредитними коштами.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

16 квітня 2010 року у забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору також було укладено договір поруки №32/08-9 з ОСОБА_2 , за умовами якого останній взяв на себе зобов`язання нести солідарну відповідальність разом з позичальником за виконання зобов`язань по кредитному договору.

Згідно п.1.3 договору поруки поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому є обсязі, що і позичальник.

11 березня 2010 року позивальник ОСОБА_1 отримав вимогу про усунення порушень у зв`язку з невиконанням зобов`язань по кредитному договору.

Листом від 04 червня 2010 року фінансовому поручителю ОСОБА_2 банк надав вимогу про усунення порушення, яку він отримав особисто 04 червня 2010 року.

Надіслані банком вимоги до відповідачів містять вимогу про погашення простроченої заборгованості по кредиту, пені, банком не ставилася вимога про погашення достроково строкової заборгованості по кредиту.

Внаслідок невиконання позичальником ОСОБА_1 своїх обов`язків за вищевказаним договором кредиту станом на 06 квітня 2010 року виникла заборгованість в сумі 173216,16 грн, яка складається з: заборгованість по кредиту 10989,16 грн, поточна заборгованість по кредиту 150296,00 грн, прострочена заборгованість по процентах 7779,29 грн, поточна заборгованість по процентах 3111,82 грн, пеня по простроченому кредиту 604,14 грн, пеня по прострочених процентах у сумі 435 грн. 75 коп.

Розмір заборгованості підтверджується розрахунком заборгованості здійснений відповідно до умов договору та випискою по особовому рахунку за період з 26 серпня 2008 року по 06 квітня 2010 року.

З виписки по особовому рахунку вбачається, що останнє погашення кредиту по кредитному договору було здійснено 10 грудня 2009 року, а в подальшому позичальником здійснювалось погашення прострочених платежів по угоді.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Реалізація кредитором права на дострокову вимогу про повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, може реалізовуватись кредитором як шляхом пред`явлення позову до суду, так і шляхом направлення письмової вимоги боржнику, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Встановивши, що основне зобов`язання щодо повернення суми кредиту за кредитним договором не виконано суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, відповідно до статей 526, 530, 554 ЦК України дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості за цим договором як з боржника, так і з поручителя в солідарному порядку, а також наявності правових підстав для звернення стягнення на предмет застави.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України, в редакції на час ухвалення судового рішення, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 , що згідно вимог ч. 4 ст. 559 ЦПК України порука припинила свою дію, оскільки останній платіж було здійснено у вересні 2009 року.

З наданого позивачем розрахунків заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 32/08-09 від 26 серпня 2008 року вбачається заборгованість станом на 06 квітня 2010 року у розмірі 173216 грн 16 коп.

Наслідки такого прострочення визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Пунктами 5.1, 5.2 договору поруки сторонами погоджено припинення поруки припиненням забезпеченого нею зобов`язання позичальника за кредитним договором, а також якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.3.3 кредитного договору визначений обов`язок позичальника здійснювати погашення кредиту щомісячно з 1-го (першого) по 10-е (десяте) кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/60 від суми отриманого кредиту, що становить 3666 грн, а останній платіж сплачується в сумі 3656 гривень не пізніше 23 серпня 2013 року.

Позовну заяву подано до суду 08 червня 2010 року засобами поштового зв`язку та отримано судом 11 червня 2010 року.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Пунктом 3.3 кредитного договору кредитор та позичальник погодили зобов`язання позичальника щомісячної сплати кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштами.

Тобто, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

З аналізу зазначених вище норм вбачається, що в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року за №6-223цс16, а також у постановах від 19 жовтня 2016 року №1265цс15, у постановах від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі №6-3087цс16.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком і не знайшла підстав для відступлення від нього (постанова від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/1).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі як щодо погашення кредиту, так і процентів за користування кредитом боржник повинен був здійснювати щомісячно з 1-го по 10-е число кожного місяця (розділ Ш кредитного договору), тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого договором поруки строку для пред`явлення вимог до поручителя.

Таким чином у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через 3 роки після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом до поручителя у червні 2010 року. Тобто у визначений в договорі поруки трирічний строк пред`явлення вимоги до ОСОБА_2 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом та нарахованими і несплаченими процентами за користування кредитом за період з 01.12.2009 по 05.04.2009 та вимог про стягнення строкової заборгованості.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , що договір застави є недійсним, оскільки на думку відповідача судом не перевірено повноваження начальника відділення № 16 ВАТ АБ «Укргазбанк» на укладання відповідного договору поруки, договір укладено через 1 рік 8 місяців після надання кредиту та без врахування погашеної заборгованості.

Положеннями ст.204 ЦК закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

В пунктах 4, 5 Постанови Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу на те, що судам відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Наявний в матеріалах справи договір поруки містить всі суттєві умови: зобов`язання за кредитним договором № 32/08-9 від 26 серпня 2008 року, укладений між публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» як кредитором та ОСОБА_1 як позичальником, сума кредиту - 219950 грн., сплата процентів за користування кредитом у розмірі 19,5 % річних, та інше, обсяг відповідальності поручителя - солідарний разом із позичальником, та інше.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ОСОБА_2 не спростовано презумпцію правомірності договору поруки, договір в установленому законом порядку не оскаржено, у зв`язку з чим зобов`язання за договором поруки підлягають виконанню.

Аналіз наведеного в сукупності свідчить про те, що наявний дійсний договір поруки, за яким ОСОБА_2 має нести солідарну відповідальність з ОСОБА_1 перед кредитором за порушення зобов`язань по кредитному договору.

Посилання в апеляційній скарзі щодо подвійного стягнення боргу висновків суду першої інстанції не спростовують.

Заявником не враховано, що інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання зобов`язань, взятих на себе боржником. Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо того, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не вважається подвійним стягненням.

Звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне, а тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет застави не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Якщо заборгованість за основним зобов`язанням погашена (за яким видано виконавчий лист), боржник має право звернутися до суду із заявою в порядку, передбаченому ст. 432 ЦПК України визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для ухвалення заочного рішення, оскільки він не був належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи, підпис в повідомленні про вручення почтового відправлення здійснено не ним.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи та на це посилається ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі, судом першої інстанції 18 листопада 2010 року ухвалено заочне рішення за відсутності учасників справи, зокрема, ОСОБА_2 .

На підставі вимог ст. 224 ЦПК України, в редакції на час ухвалення судового рішення, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

При цьому в матеріалах справи повинні бути належні докази такого повідомлення. Якщо відповідні докази відсутні, то відповідач не може вважатися повідомленим належним чином, і підстав для заочного розгляду справи не існує.

У матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я ОСОБА_2 про розгляд справи 18 листопада 2010 року, з відміткою про вручення 23 жовтня 2010 року.

У пункті 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМ України від 05 березня 2009 року № 270, передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище. Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи. Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку.

Як свідчить аналіз матеріалів справи ОСОБА_2 не надав будь-яких доказів про те, що він не отримував судову повістку щодо розгляду справи, призначений на 18 листопада 2010 року, окрім його особистого пояснення про те, що зазначену судову повістку він не отримував та не розписувався за її отримання.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів наданих в обґрунтування своїх вимог та заперечень сторін по справі, приходить до висновку, що ОСОБА_2 належним чином був повідомлений про час та дату розгляду справи 18 листопада 2010 року.

Аналогічним чином жодним належним та допустимим доказом не підтверджені твердження ОСОБА_2 , що останній не підписував, а відповідно і не отримував вимогу про усунення порушень.

Інші доводи заявника не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2010 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 1 липня 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді А.В.Котелевець

О.В.Маміна