№ 201/3014/20
провадження 2/201/1934/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів і витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 березня 2020 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів і витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися та уточнювалися. Позивач в своєму позові і з представником посилалися на те, що 12 серпня 1988 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпро від 25 лютого 2015 року, яке вступило в законну силу на підставі ухвали колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області 5 червня 2015 року. Зазначеним рішенням встановлено, що шлюбні відносини між ними були припинені з серпня 2012 року.

В період шлюбу ними було придбане рухоме та нерухоме майно. В серпні 2012 року відповідач запропонувала позивачу сплатити компенсацію за частину майна, набутого під час шлюбу, пообіцявши в свою чергу не звертатись до суду з позовом до нього про поділ майна подружжя. Проте, після отримання коштів загальною сумою 419 574.31 грн. наприкінці 2014 року, 11 червня 2015 року остання звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до позивача про поділ майна подружжя, визнання права власності у спільній сумісній власності подружжя, припинення права спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації. 10 лютого 2020 року по даній справі було винесене рішення, в якому суд не визнав переказану позивачем суму коштів в розмірі 419 574.31 грн. як компенсацію за частину майна, набутого під час шлюбу з відповідачем.

З 03 серпня 2012 року по 08 жовтня 2014 року з банківського рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк», який належить позивачу ОСОБА_1 , на додаткові банківські картки № НОМЕР_2 з терміном дії з липня 2011 року до липня 2013 року та № НОМЕР_3 з терміном дії з липня 2013 року до липня 2015 року відповідача ОСОБА_2 , які були додатковими картами до рахунка № НОМЕР_1 ОСОБА_1 також відкритими у ПАТ КБ «ПриватБанк», перераховано грошові кошти в загальній сумі 419 574.31 грн.. Кошти перераховані ОСОБА_2 кількома платіжними дорученнями виданими ПАТ КБ «Приватбанк» в період з 03 серпня 2012 року по 08 жовтня 2014 року. З даних виписок ПАТ КБ «ПриватБанк» про дебітові і кредитові операції по рахунку № НОМЕР_1 який належить ОСОБА_1 , видно, що кошти з 03 серпня 2012 року по 08 жовтня 2014 року, перераховані на додаткові банківські картки № НОМЕР_2 з терміном дії з липня 2011 року до липня 2013 року та № НОМЕР_3 з терміном дії з липня 2013 року до липня 2015 року, які належать ОСОБА_2 .

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності таких умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Отже, з викладеного вбачається, що грошові кошти в сумі 419 574.31 грн. відповідачем були набуті без достатньої правової підстави. Діючи недобросовісно та отримавши на банківські рахунки перераховані позивачем грошові кошти в сумі 419 574.31 грн., відповідач набув право власності на них безпідставно, так як власникові цих грошових коштів належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження вказаним майном, а отже на відповідача покладається обов`язок повернути вказані кошти, як безпідставно отримані.

Позивачем, як він вважає, не було порушено строку позовної давності, оскільки рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності у спільній сумісній власності подружжя, припинення права спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому суд не визнав переказану ним суму коштів в розмірі 419 574.31 грн., як компенсацію за частину майна, набутого під час шлюбу з відповідачем було опубліковано на офіційному порталі «Судова влада України» (http://court.gov.ua/) в березні 2020 року. Отже, з вищевикладеного вбачається, що позивачем не пропущений вказаний строк.

Відповідач весь цей час користувався коштами позивача. Загальний розмір штрафних санкцій, на думку позивача, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 (відсотки, пеня і інфляція) складає: 102457 грн. + 981067.45 грн. + 695566.25 грн. = 1779090.70 грн. Отже, загальна сума позову, на думку позивача, складає 419574.31 грн. + 1779090.70 грн. = 2198665.01 грн.. Станом на тепер, відповідач навіть не збирається повертати позивачу суму боргу. Позивач звернувся з цим питанням до відповідача про повернення коштів, але отримав відмову, чим порушено його права, в добровільному порядку спір не вирішено. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачу фактично завдані значні збитки та просили стягнути з відповідача вказані кошти, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала наданий ними відзив на позов, вказавши, що позовні вимоги не доведені і безпідставні, тому просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно 12 серпня 1988 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпро від 25 лютого 2015 року, яке вступило в законну силу на підставі ухвали колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області 5 червня 2015 року. Разом вони фактично не мешкали, спільне господарство не вели, подружні стосунки припинені в серпні 2012 року, що і встановлено зазначеним рішенням. В період шлюбу ними було придбане рухоме та нерухоме майно. В серпні 2012 року відповідач запропонувала позивачу сплатити компенсацію за частину майна, набутого під час шлюбу, пообіцявши в свою чергу не звертатись до суду з позовом до нього про поділ майна подружжя. Проте, після отримання коштів загальною сумою 419 574.31 грн. наприкінці 2014 року, 11 червня 2015 року остання звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до позивача про поділ майна подружжя, визнання права власності у спільній сумісній власності подружжя, припинення права спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації. 10 лютого 2020 року по даній справі було винесене рішення, в якому суд не визнав переказану позивачем суму коштів в розмірі 419 574.31 грн. як компенсацію за частину майна, набутого під час шлюбу з відповідачем.

Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст. 177, 1212 ЦК України позивача вважає, що даний позов про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в сумі 419 574.31 грн. підлягає задоволенню з огляду на те, що з 03 серпня 2012 року по 08 жовтня 2014 року з банківського рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк», який належить позивачу ОСОБА_1 , на додаткові банківські картки № НОМЕР_2 з терміном дії з липня 2011 року до липня 2013 року та № НОМЕР_3 з терміном дії з липня 2013 року до липня 2015 року відповідача ОСОБА_2 , які були додатковими картами до рахунка № НОМЕР_1 ОСОБА_1 також відкритими у ПАТ КБ «ПриватБанк», перераховано грошові кошти в загальній сумі 419 574.31 грн..

Кошти перераховані ОСОБА_2 кількома платіжними дорученнями виданими ПАТ КБ «Приватбанк» в період з 03 серпня 2012 року по 08 жовтня 2014 року. З даних виписок ПАТ КБ «ПриватБанк» про дебітові і кредитові операції по рахунку № НОМЕР_1 який належить ОСОБА_1 , видно, що кошти з 03 серпня 2012 року по 08 жовтня 2014 року, перераховані на додаткові банківські картки № НОМЕР_2 з терміном дії з липня 2011 року до липня 2013 року та № НОМЕР_3 з терміном дії з липня 2013 року до липня 2015 року, які належать ОСОБА_2 .

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Отже, грошові кошти в сумі 419 574.31 грн. відповідачем були набуті без достатньої правової підстави.

За таких обставин, оцінивши всі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги підтвердження факту того, що відповідачеві було перераховано позивачем на банківські картки грошові кошти в сумі 419 574.31 грн., які відповідач на цей час добровільно не повернув, позивач вважає про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 419 574.31 грн.

Позивачем не було порушено строку позовної давності, оскільки рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності у спільній сумісній власності подружжя, припинення права спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому суд не визнав переказану позивачем суму коштів в розмірі 419 574.31 грн., як компенсацію за частину майна, набутого під час шлюбу з відповідачем, було опубліковано на офіційному порталі «Судова влада України» (http://court.gov.ua/) в березні 2020 року. Отже, позивачем не пропущений вказаний строк.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Відповідач весь цей час користувався коштами позивача. Загальний запропонований позивачем розмір штрафних санкцій, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 складає: 102457 грн. (відсотки) + 981067.45 грн. (пеня) + 695566.25 грн. (інфляційні втрати) = 1779090.70 грн. Таким чином, загальна уточнена сума позову складає, на думку позивача, 419574.31 грн. + 1779090.70 грн. = 2198665.01 грн..

Станом натепер, відповідач не повернула позивачу суму боргу. Позивач звернувся з цим питанням до відповідача про повернення коштів, але отримав відмову, чим порушено його права, в добровільному порядку спір не вирішено, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами дійсно 12 серпня 1988 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпро від 25 лютого 2015 року, яке вступило в законну силу на підставі ухвали колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області 5 червня 2015 року. Разом вони фактично не мешкали, спільне господарство не вели, подружні стосунки припинені в серпні 2012 року (дана обставина встановлена рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року по справі № 201/9157/14-ц. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зазначеним рішенням встановлено, що шлюбні відносини між ними були припинені з серпня 2012 року.

В період шлюбу ними було придбане рухоме та нерухоме майно. В серпні 2012 року відповідач запропонувала позивачу сплатити компенсацію за частину майна, набутого під час шлюбу, пообіцявши в свою чергу не звертатись до суду з позовом до нього про поділ майна подружжя. Проте, після отримання коштів загальною сумою 419 574.31 грн. наприкінці 2014 року, 11 червня 2015 року остання звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до позивача про поділ майна подружжя, визнання права власності у спільній сумісній власності подружжя, припинення права спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації. 10 лютого 2020 року по даній справі було винесене рішення, в якому суд не визнав переказану позивачем суму коштів в розмірі 419 574.31 грн. як компенсацію за частину майна, набутого під час шлюбу з відповідачем.

Враховуючи викладене, з урахуванням норм ст. 177, 1212 ЦК України, даний позов про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в сумі 419 574.31 грн. підлягає задоволенню з огляду на те, що з 03 серпня 2012 року по 08 жовтня 2014 року з банківського рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк», який належить позивачу ОСОБА_1 , на додаткові банківські картки № НОМЕР_2 з терміном дії з липня 2011 року до липня 2013 року та № НОМЕР_3 з терміном дії з липня 2013 року до липня 2015 року відповідача ОСОБА_2 , які були додатковими картами до рахунка № НОМЕР_1 ОСОБА_1 також відкритими у ПАТ КБ «ПриватБанк», перераховано грошові кошти в загальній сумі 419 574.31 грн..

Кошти перераховані ОСОБА_2 кількома платіжними дорученнями виданими ПАТ КБ «Приватбанк» в період з 03 серпня 2012 року по 08 жовтня 2014 року. З даних виписок ПАТ КБ «ПриватБанк» про дебітові і кредитові операції по рахунку № НОМЕР_1 який належить ОСОБА_1 , видно, що кошти з 03 серпня 2012 року по 08 жовтня 2014 року, перераховані на додаткові банківські картки № НОМЕР_2 з терміном дії з липня 2011 року до липня 2013 року та № НОМЕР_3 з терміном дії з липня 2013 року до липня 2015 року, які належать ОСОБА_2 .

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Пунктами 8.1, 8.4 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу, банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

За приписами п. 30.1 ст. 30 цього Закону переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Ст. 37 Закону передбачено відкладальну умову: якщо для встановлення правомірності переказу банк-еквайр, за результатами моніторингу або в разі опротестування переказу держателем, емітентом або платіжною організацією платіжної системи, має право призупинити завершення переказу на час, передбачений правилами відповідної платіжної системи, але не більше ніж на дев`яносто календарних днів. У разі правомірності переказу еквайр має завершити переказ.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктом цивільних прав є гроші.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа їм.

Частиною 1 ст. 1213 ЦК України визначено, що особа, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності таких умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Отже, з викладеного вбачається, що грошові кошти в сумі 419 574.31 грн. відповідачем були набуті без достатньої правової підстави.

Діючи недобросовісно та отримавши на банківські рахунки перераховані позивачем грошові кошти в сумі 419 574.31 грн., відповідач набув право власності на них безпідставно, так як власникові цих грошових коштів належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження вказаним майном, а отже на відповідача покладається обов`язок повернути вказані кошти, як безпідставно отримані.

За таких обставин, оцінивши всі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги підтвердження факту того, що відповідачеві було перераховано позивачем на банківські картки грошові кошти в сумі 419 574.31 грн., які відповідач на цей час добровільно не повернув, позивач вважає про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 419 574.31 грн.

Згідно з частиною першою статті 164 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Позивачем не було порушено строку позовної давності, оскільки рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності у спільній сумісній власності подружжя, припинення права спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому суд не визнав переказану позивачем суму коштів в розмірі 419 574.31 грн., як компенсацію за частину майна, набутого під час шлюбу з відповідачем, було опубліковано на офіційному порталі «Судова влада України» (http://court.gov.ua/) в березні 2020 року. Отже, позивачем не пропущений вказаний строк.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання, (Постанова Верховного Суду України від 15 листопада 2010 р. у справі № 3-11 гс 10).

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Що визначено постановою Вищого господарського суду України від 05 квітня 2011 року № 23/466 та листом Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03 квітня 1997 року № 62-97р. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (постанова Вищого господарського суду України від 01 лютого 2012 року № 52/30).

Відповідач весь цей час користувався коштами позивача. Загальний розмір штрафних санкцій, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 складає: 102457 грн. (відсотки) + 981067.45 грн. (пеня) + 695566.25 грн. (інфляційні втрати) = 1779090.70 грн. Таким чином, загальна уточнена сума позову складає 419574.31 грн. + 1779090.70 грн. = 2198665.01 грн..

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд також, не приймає до уваги доводи відповідачки про начеб то отримання вказаних коштів в дарунок від позивача, оскільки добровільно без суду сторони майно не розподіляли, не сплачували сум компенсаційних виплат, не укладали правочинів про це (розподіл спільного майна подружжя) та інш., з огляду на те, що на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів в розумінні ст. 77, 78 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12 липня 1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09 червня 1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11 липня 2006 року і «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією. У відповідності до практики ЄСПЛ, необхідно оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20 вересня 2012 року) і таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Також, має враховуватись якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за якими вони були отримані, під сумнів їхню надійність і точність (п. 86 рішення ЄСПЛ у справі «Вєренцов» проти України від 11 липня 2013 року).

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково: з урахуванням ч. 3 ст. 551 ЦК України суд зменшує розмір неустойки (пені) до суми самого переказу, отриманих відповідачкою коштів (419 574 грн. 31 коп.), оскільки заявлена позивачем сума пені значно перевищує розмір збитків позивача з урахуванням наявності інших обставин (розподіл майна подружжя в суді, наявний спір і інш.), що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не може суд прийняти до уваги не визнання вказаним відповідачем позовних вимог в частині їх обґрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 419 574 грн. 31 коп., 3% річних - 102 457 грн., пеня - 419 574 грн. 31 коп., інфляційні втрати - 695 566 грн. 25 коп. та витрати на судовий збір в сумі 10 510 грн., а всього 1 647 681 грн. 87 коп., в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів слід відмовити.

Таким чином, обставини позовних вимог, стосовно яких у ОСОБА_1 є спір, в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3-5, 15, 16, 18, 177, 256, 387, 525, 526, 530, 625,1212, 1213 ЦК України, ст. 8, 30, 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 419 574 грн. 31 коп., 3% річних - 102 457 грн., пеня - 419 574 грн. 31 коп., інфляційні втрати - 695 566 грн. 25 коп. та витрати на судовий збір в сумі 10 510 грн., а всього 1 647 681 грн. 87 коп..

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 02 грудня 2020 року.

Суддя -