Провадження № 2/761/2389/2020
26 травня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва
у складі головуючого судді Мальцева Д.О.
при секретарі Чугаєва І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тексту - квартира, нерухоме майно).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником спірної квартири. У вказаній квартирі з 27.11.2012 зареєстрований відповідач, який перебував у фактичних шлюбних відносинах з донькою позивача. З вересня 2012 року відповідач у спірній квартирі не проживає, станом на день подачі позову не перебуває у фактичних шлюбних відносинах з донькою позивача, витрат на утримання спірного нерухомого майна не несе. Крім того, відповідач не є та не був членом сім`ї позивача, реєстрація відповідача у вказаній квартирі порушує право власності позивача, у зв`язку з чим остання звернулась до суду з вказаним позовом.
Від відповідача відзив не надходив.
18.11.2019 ухвалою суду відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі.
26.05.2020 ухвалою суду задоволено клопотання позивача про виклик свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки, на офіційному веб-сайті суду розміщувалось оголошення про вилки відповідача до суду та дати судових засідань.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 222 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 1 ст. 280 ЦПК України).
З врахуванням тієї обставини, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду невідомі, відзиву проти позовної заяви не надав, а також того, що Позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів.
Заслухавши пояснення позивача, допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
В судовому засіданні встановлено, що позивач, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 (Свідоцтво про право власності від 15.06.2006, видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого орану Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Згідно довідки, виданої Шевченківської районною в м. Києві державною адміністрацією 24.09.2019 за № 109-109/опп/Д-2168, у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 -з 06.11.1986, ОСОБА_6 - з 06.11.1986, ОСОБА_7 - з 06.12.1991, ОСОБА_8 - з 06.05.2003, ОСОБА_9 з 12.04.2008, ОСОБА_10 - з 10.04.2012, ОСОБА_2 - з 27.11.2012.
В судовому засіданні позивач пояснила, що відповідач перебував у фактичних шлюбних відносин з донькою позивача, з вересня 2012 року не проживає за вказаною адресою, при цьому, на момент звернення до суду з вказаним позовом, не є членом сім`ї позивача, правових підстав для користування квартирою також не має.
Відповідно до Актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 03.12.2018 за № 58/1 та від 02.05.2019 за № 79/1, складених за підписами голови Правління ЖБК «ЕКРАН-4» та головного бухгалтера в присутності двох свідків, за адресою АДРЕСА_1 , починаючи з вересня 2012 року фактично не проживає громадянин ОСОБА_2 , його речей у приміщенні не виявлено.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що є голово ОСББ в будинку, де проживає позивач. Також вказав, що відповідач перебував у фактичних шлюбних відносинах з донькою позивача. Також пояснив, що відповідача за адресою: АДРЕСА_1 не бачив більше чотирьох років.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 Пояснив, що працює разом з позивачем. Також вказав, що відповідач перебував у фактичних шлюбних відносинах з донькою позивача. Пояснив, що відповідач тривалий час не проживає в квартирі позивача. Свідку відома вказана обставина, оскільки останній часто поливав квіти на прохання позивача. Годував її кішку. В квартирі відсутні ознаки проживання відповідача, його речі.
Свідок ОСОБА_5 пояснила, що також працювала разом з позивачем. Зазначила, що їй відомо про те, що відповідач перебував у фактичних шлюбних відносинах з донькою позивача. Також підтвердила ту обставину, що відповідач тривалий час не проживає в квартирі позивача.
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Так, згідно із ч.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Так, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України).
Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
При цьому, ст. 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно зі ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.
При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, в судовому засіданні також встановлено, відповідач зареєстрований у спірній квартирі, на момент звернення до суду не є членом сім`ї позивача, не проживає в спірній квартирі понад рік, комунальні послуги не сплачує, правових підстав для проживання не має.
При цьому, в судове засідання відповідач не з`явився, доказів протилежного суду не надав, встановлені в судовому засіданні обставини не спростував.
За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.33, 47, 64 Конституції України, ст. 16, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), таким, що втратив право користування жилим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Дата складання повного тексту рішення суду - 08.06.2020.
Суддя: