КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 372/518/20
Головуючий у суді першої інстанції: Зінченко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2020 року,

встановив:

у лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 33 388 грн. 56 коп., посилаючись на те, що між сторонами 30 грудня 2007 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 20 500 грн. 00 коп. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору станом на 15 грудня 2019 року утворилась заборгованість, яка складається з 21 908 грн. 13 коп. заборгованості за тілом кредиту, 3 831 грн. 92 коп. 3 відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання, 5 582 грн. 39 коп. пені,а також штрафів в розмірі 500 грн. та 1566 грн. 12 коп.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 червня 2020 року позовні вимоги було задоволено. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 01 липня 2020 року заочне рішення було скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_1 30 грудня 2007 року було укладено договір про надання банківських послуг. За умовами договору позичальник отримав кредитний ліміт на картковий рахунок в розмірі 20 500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості. Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання щодо внесення коштів на погашення кредиту, в результаті чого виникла заборгованість, яка складається з 21 908 грн. 13 коп. заборгованості за тілом кредиту, 3 831 грн. 92 коп. 3 відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання, 5 582 грн. 39 коп. пені,а також штрафів в розмірі 500 грн. та 1566 грн. 12 коп. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість в загальному розмірі 33 388 грн. 56 коп. та судові витрати в розмірі 2 102 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження повідомлення відповідача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, про які вказує представник банку.

Такий висновок суду в частині вирішення вимог про стягнення пені та штрафів є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 509, 526, 1054, 1055 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що між сторонами було укладено кредитний договір шляхом приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг, ОСОБА_1 висловив бажання отримати кредит та власним підписом засвідчив, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами обслуговування кредитної картки «Універсальна». Однак такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для задоволення відповідних вимог.

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як видно з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 шляхом заповнення Анкети-заяви 30.12.2007 уклав з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», договір про надання банківських послуг (а.с.19). Зі змісту даної Анкети-заяви вбачається, що відповідач погодився з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Також надана до суду Анкета-заява містить анкетні дані відповідача, інформацію щодо його місця проживання та реєстрації, трудової діяльності. Зі змісту заяви вбачається, що відповідач висловив бажання отримати строковий кредит в розмірі 2 847 грн. 60 коп. до 30 червня 2008 року, а також отримати кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». В наданій заяві сторонами була погоджена відсоткова ставка за користування кредитними коштами за кредитною карткою - 3% на місяць. Відповідачу було видану кредитну картку № НОМЕР_1 .

Так, при зверненні до суду з позовом позивачем було надано копію Анкети-заяви від імені ОСОБА_1 , копію його паспорту, а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг. При цьому позивачем не зазначено в якій редакції діяли Умови та Правила на день укладення договору з ОСОБА_1 . Надані витяги підпису відповідача не містять.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17) зазначається, що в такому випадку неможливо застосовувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені за прострочення виконання зобов`язання та штрафів, надані банком при зверненні до суду з позовом Умови та Правила надання банківських послуг разом із Анкетою-заявою не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Основними засадами цивільних відносин в ст. 3 ЦК України закріплені, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Разом з тим, підстави для відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотків за прострочення виконання зобов`язання судом першої інстанції належним чином обґрунтовані не були.

Вимоги про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами позивачем не заявлялись, тоді як вимоги про стягнення відсотків за прострочення виконання зобов`язання були заявлені АТ КБ «Приватбанк» на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вказані обставини судом першої інстанції взяті до уваги не були, а висновок суду про те, що у заяві позичальника відсоткова ставка погоджена не була, не відповідає встановленим у справі обставинам.

Крім того, судом першої інстанції було зроблено помилковий висновок про те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження видачі відповідачу кредитної картки, а також доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості по тілу кредиту.

Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підпунктами 3, 6 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566 (зі змінами та доповненнями), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням №254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. Положенням №254, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому п.5.6 Положення №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Представником позивача в ході розгляду справи у суді першої інстанції було надано виписку по рахунку відповідача ОСОБА_1 (а.с.57-70), з якої вбачається, що кредитна картка № НОМЕР_1 , про видачу якої відповідачу свідчить Анкета-заява позичальника від 30 грудня 2007 року, була активована 04 січня 2008 року та використовувалась ОСОБА_1 в межах строку її дії шляхом використання кредитних коштів та поповнення картки власними коштами. Крім того, матеріали справи містять довідку про зміну умов кредитування, яка відображає зміну розміру кредитного ліміту, встановленого відповідачу (а.с.71), а також довідку про видачу ОСОБА_1 кредитних карток (а.с.72), з якої вбачається, що з 30 грудня 2007 року позичальнику було видано кредитні картки № НОМЕР_1 строком дії до жовтня 2009 року, № НОМЕР_2 строком дії до червня 2012 року, № НОМЕР_3 строком дії до листопада 2015 року, № НОМЕР_4 строком дії до липня 2019 року та № НОМЕР_5 строком дії до травня 2022 року.

Надана до суду виписка по рахунку відповідача свідчить про використання ним кредитних коштів та погашення поточної заборгованості за період з моменту укладення договору 30 грудня 2007 року по лютий 2019 року. Вказані докази судом першої інстанції досліджені не були.

Поряд з цим, при зверненні до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

В даному випадку, хоча договір про надання банківських послуг і не передбачав графіку платежів за кредитним договором, однак заборгованість за кредитною карткою нараховувалась банком щомісячно та складалась із сум, використаних позичальником в межах встановленого кредитного ліміту, а тому строк позовної давності слід відраховувати за кожним платежем (використанням кредитних коштів в межах встановленого ліміту) окремо.

Матеріали справи свідчать про те, що до суду позивач звернувся 27 січня 2020 року, а тому заборгованість відповідача за тілом кредиту має бути обрахована в межах трирічного строку до звернення банку до суду з позовом.

Судом апеляційної інстанції було проведено власний розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором за період з лютого 2017 року по лютий 2020 року на підставі наявної в матеріалах справи виписки по рахунку. Так, з вказаної виписки вбачається, що за відповідний період відповідачем було використано 411 273 грн. 64 коп. кредитних коштів, тоді як поповнено кредитну картку готівковими коштами або шляхом переказу на картку на 421 624 грн. 37 коп.

За таких обставин підстави вважати, що у відповідача існує заборгованість за тілом кредиту в межах строку позовної давності - відсутні. Таким чином не підлягають задоволенню і вимоги банку про стягнення 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України, оскільки судом не встановлена наявність відповідної заборгованості.

Положеннями ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В даному випадку висновок, зроблений судом першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та 3% річних, не відповідає встановленим обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити в цій частині, виклавши мотивувальну його частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2020 року в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та трьох відсотків річних змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині залишити рішення без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді