Справа № 685/452/18
Провадження № 2/669/23/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2020 року смт.Білогір`я

Білогірський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючого судді Давидюка О.І.,

з участю: секретаря судового засідання Дем`янюк Н.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Білогір`я цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Новоставецька сільська рада Теофіпольського району Хмельницької області про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними заповіту від 17 травня 1995 року, посвідченого секретарем Новоставецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області (далі по тексту Новоставецька сільська рада) від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 вересня 2016 року, виданого Теофіпольською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі № 1456 на користь ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року Новоставецькою сільською радою від імені ОСОБА_3 посвідчено заповіт на користь уродженки та жительки с. Михиринці Теофіпольського району Хмельницької області ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла в с. Малий Лазучин Теофіпольського району Хмельницької області.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер син ОСОБА_3 ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 помер чоловік ОСОБА_3 ОСОБА_5 , який є її, позивача, рідним братом і якого вона доглянула до смерті та похоронила.

Зазначає, що в 2017 році їй стало відомо, що на підставі заповіту від 17 травня 1995 року Теофіпольською державною нотаріальною конторою 28 вересня 2016 року на земельну частку (пай) площею 7,01 га, яка належала померлій ОСОБА_3 , видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 .

Вважає, що заповіт від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 є підробленим, а відтак вказаний заповіт та видане на його підставі свідоцтво про право на спадщину за заповітом підлягають визнанню недійсними.

Вказує, що як в заяві про прийняття спадщини, так і в свідоцтві про право на спадщину за заповітом вказано 1925 рік народження ОСОБА_3 , що не відповідає дійсності. Тобто, при посвідченні заповіту особа заповідача не перевірялася, так як ОСОБА_3 згідно паспортних даних народилася 1924 року, що дає підстави стверджувати, що остання за посвідченням заповіту до Новоставецької сільської ради не зверталася, так як невідому особу, не за місцем проживання заповідача, секретар сільської ради зобов`язана була б встановити та перевірити.

Також, на думку позивача, про підроблення заповіту свідчить той факт, що на момент посвідчення заповіту ОСОБА_1 було чотири роки, а тому про наявність заповіту могли б знати батьки останньої, однак спадщина після смерті ОСОБА_3 не оформлялася протягом 20 років, тобто до часу, коли в живих не залишилося близьких родичів, як потенційних спадкоємців померлої.

Зазначає, що ОСОБА_3 не було необхідності шукати сільську раду за межами свого місця проживання з метою посвідчення заповіту, оскільки на момент смерті вона не мала майна, яке могла б залишити чоловікові або синові, а сертифікат на право на земельну частку (пай) було видано після її смерті і більше ніж через два роки після посвідчення заповіту.

Вказує, що заповіт від 17 травня 1995 року заповідачем не підписаний. При цьому, підпис заповідача відсутній по тій причині, що особи, які підробили заповіт, не бачили підпису ОСОБА_3 , а тому були позбавлені можливості його підробити.

Посилається на те, що запис про заповіт ОСОБА_3 від 17 травня 1995 року за реєстраційним № 5 в Книзі реєстрації нотаріальних дій Новоставецької сільської ради за 1995 рік відсутній, чим не дотримано вимог п. 19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5.

При цьому, в Книзі реєстрації нотаріальних дій під реєстраційним № 5 зареєстровано заповіт іншої особи, що підтверджує факт того, що ОСОБА_3 в 1995 році заповіт у вказаній сільській раді не складала і не могла скласти на користь ОСОБА_1 , так як вказана особа їй була невідома.

Також, позивач посилається на непослідовність дій секретаря Новоставецької сільської ради при видачі ОСОБА_1 27 травня 2016 року дублікату заповіту, який виданий без перевірки факту смерті заповідача, оскільки повторне свідоцтво про смерть ОСОБА_3 було отримане ОСОБА_1 лише 24 червня 2016 року, чим не дотримано вимог п. 23 Інструкції, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5.

Зазначає, що всупереч вимогам наказу Міністерства юстиції України від 07 квітня 2005 року № 33/5 «Про запровадження Спадкового реєстру та внесення змін і доповнень до деяких нормативно-правових актів Міністерства юстиції України» заповіт ОСОБА_3 від 15 травня 1995 року був внесений до Спадкового реєстру (заповіти) лише 13 травня 2016 року. Даний факт свідчить про те, що в 2005 році вказаний заповіт був відсутній в документах Новоставецької сільської ради, а був внесений до Спадкового реєстру (заповіти), коли відповідач вирішила у неправомірний спосіб отримати земельну ділянку.

До того ж, позивач вказує, що незважаючи на відмітку нотаріусом на заяві про прийняття спадщини ОСОБА_1 , остання не прийняла належним чином спадщини після смерті ОСОБА_3 , оскільки в силу положень ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) відсутня довідка про підтвердження факту вступу у володіння спадковим майном померлої, а видача відділом Держгеокадастру у Теофіпольському районі Шаблистій Л.О. оригіналу сертифікату після смерті дійсного власника є неправомірною, тобто за таких обставин своє право на земельну частку (пай) після смерті ОСОБА_3 відповідач мала би доводити лише в судовому порядку.

Також, при видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріусом не було перевірено, що після смерті ОСОБА_3 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном чоловік останньої ОСОБА_5 , який, перебуваючи з ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі, з 1964 року до дня смерті дружини проживав з нею в одному житловому будинку, вели спільне господарство, а тому відповідно до ст. 535 ЦК України (в редакції 1963 року), як непрацездатний чоловік у віці 66 років, незалежно від заповіту мав право на обов`язкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_3 .

Позивач вказує, що вона є рідною сестрою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зазначає, що за життя брат ОСОБА_5 склав на її користь заповіт і після його смерті вона належним чином прийняла спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 09 грудня 2015 року та судовим рішенням про встановлення факту родинних відносин.

Однак, враховуючи, що брат ОСОБА_5 прийняв спадщину після своєї дружини ОСОБА_3 , але юридично її не оформив, право вимоги майна ОСОБА_3 перейшло до неї, що й стало підставою для звернення до суду за захистом своїх спадкових прав.

Ухвалою Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 14 травня 2018 року відкрито провадження у справі (т. 1, а.с. 36).

Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 18 березня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання (т. 1, а.с. 147).

Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 27 травня 2019 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 1, а.с. 188).

Позивач ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилася, надіслала суду заяви, в яких позовні вимоги підтримала та просила розгляд справи проводити у її відсутності (т. 2, а.с. 54, 101).

Представник позивача адвокат Радчишин О.І. в судових засіданнях, які відбувалися за його участю до зупинення адвокатської діяльності, позовні вимоги підтримував повністю, просив позов своєї довірительки з підстав, зазначених в позовній заяві, задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовних вимог не визнала та пояснила, що з дня народження по 2016 рік вона проживала в с. Михиринці Теофіпольського району Хмельницької області і в родинних відносинах із заповідачем ОСОБА_3 не перебувала та її не знала. Про наявність заповіту, складеного ОСОБА_3 на її користь, вона дізналася в 2014 році перед смертю від свого діда ОСОБА_6 , який за життя працював в різних місцевостях Теофіпольського району, а тому був знайомий з ОСОБА_3 . Зазначила, що не знає чому саме на її користь ОСОБА_3 склала заповіт, коли їй було 4 роки, можливо це сталося через дружні відносини її діда та ОСОБА_3 .

Третя особа Новоставецька сільська рада Теофіпольського району Хмельницької області про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, представник в судове засідання не з`явився, однак від представника надійшла заява, в якій останній просить розглядати справу у відсутності представника сільської ради (т. 2, а.с. 65).

Заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи в межах наданих суду доказів, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З оглянутих в судовому засіданні матеріалів спадкової справи № 119/2016, наданої завідувачем Теофіпольської державної нотаріальної контори Вівсянко О.П. згідно акту прийому-передачі від 03 липня 2018 року № 458/02-14 (т. 1, а.с. 53-54; т. 2, а.с. 108-122), судом встановлено наступне.

Так, згідно даних заповіту, який 17 травня 1995 року нотаріально посвідчений секретарем Новоставецької сільської ради Савчук В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5, ОСОБА_3 , мешканка с. Малий Лазучин Теофіпольського району Хмельницької області, на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, а саме: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належатиме їй по закону на день смерті заповіла ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 25, 123, 265; т. 2, а.с. 114).

Із свідоцтва про смерть від 14 лютого 1997 року НОМЕР_1 , виданого Великолазучинською сільською радою Теофіпольського району Хмельницької області, та свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , повторно виданого Теофіпольським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області від 24 червня 2016 року, слідує, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Малий Лазучин Теофіпольського району Хмельницької області, про що складено відповідний актовий запис № 3 (т. 1, а.с. 8, 9; т. 2, а.с. 121).

24 червня 2016 року до Теофіпольської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на право на земельну частку (пай), що знаходиться в селянській спілці «Відродження» с. Малий Лазучин Теофіпольського району Хмельницької області, звернулася ОСОБА_1 , посилаючись на заповіт, посвідчений секретарем Новоставецької сільської ради Савчук В.В. від 17 травня 1995 року за реєстровим № 5 (т. 2, а.с. 109).

На підставі вищевказаної заяви ОСОБА_1 від 24 червня 2016 року, яка була зареєстрована державним нотаріусом Теофіпольської державної нотаріальної контори Вівсянко О.П. за № 346, цього ж дня вказаним державним нотаріусом була заведена спадкова справа № 119/2016 (у Спадковому реєстрі № 59148311), що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 24 червня 2016 року № 44274100 (т. 2, а.с. 113).

В подальшому, на підставі заповіту, посвідченого секретарем Новоставецької сільської ради 17 травня 1995 року та зареєстрованого в реєстрі за № 5, 28 вересня 2016 року державним нотаріусом Теофіпольської державної нотаріальної контори Вівсянко О.П. після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстроване в реєстрі за № 1456 (т. 2, а.с. 121).

Крім того, з матеріалів справи, зокрема актового запису про одруження ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 30 грудня 1962 року № 22 (т. 1, а.с. 21), свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 грудня 2015 року, виданого після смерті ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 16), витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 20 жовтня 2015 року № 4 (т. 1, а.с. 17), рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 17 лютого 2011 року про встановлення факту родинних відносин між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (чоловік ОСОБА_3 ) (т. 1, а.с. 19), рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 17 квітня 2019 року про внесення змін до актового запису від 30 грудня 1962 року № 22 в частині зміни ім`я нареченого з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » (т. 1, а.с. 177), довідки Великолазучинської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області від 14 серпня 2015 року № 352 (т. 1, а.с. 24), судом встановлено, що ОСОБА_2 має право на спадкування майна та майнових прав ОСОБА_5 , які він успадкував за життя після смерті своєї дружини ОСОБА_3 .

Отже, позивач ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом на звернення до суду за захистом, передбаченим ст. 4 ЦПК України, оспорила заповіт від 17 травня 1995 року та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28 вересня 2016 року (т. 1, а.с. 2-6).

У відповідності до ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону; угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Згідно ст. 541 ЦК України (в редакції 1963 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

З роз`яснень, викладених в ч. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, слідує, що заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК (в редакції 2003 року) немає відповідного правила.

Так, згідно наданого позивачем висновку експерта Хмельницького НДЕКЦ від 16 січня 2019 року № 1.1-0143:18 підпис в графі «Секретар виконкому» у заповіті ОСОБА_3 від 17 травня 1995 року виконаний не ОСОБА_9 , а іншою особою (т. 1, а.с. 179-182).

Також, згідно висновку експерта Хмельницького відділення Київського НДІСЕ від 30 січня 2020 року № 2477/2478/19-26, підпис від імені ОСОБА_9 в графі «Секретар виконкому» в заповіті ОСОБА_3 від 17 травня 1995 року виконано не ОСОБА_9 , а іншою особою (т. 2, а.с. 22-33).

Крім того, з адресованого суду письмового пояснення колишнього секретаря Новоставецької сільської ради ОСОБА_10 Валентини ОСОБА_11 , яке прийняте судом як письмовий доказ, слідує, що заповіт ОСОБА_3 нею не посвідчувався, а її підпис підроблений (т. 1, а.с. 101-103).

Згідно ст. 51 Закону України «Про нотаріат» про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Не допускаються підчистки, дописки, інші незастережні виправлення та запис олівцем. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до п. 19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, всі нотаріальні дії, які вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій (додаток № 1). Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається в посвідчувальному написі документа, що посвідчується чи засвідчується посадовою особою виконавчого комітету.

Однак, як встановлено з наданого суду Новоставецькою сільською радою та дослідженого в судовому засіданні оригіналу Журналу реєстрації нотаріальних дій за 1990-1997 рр., запис про вчинення нотаріальної дії, а саме про складення та посвідчення заповіту від 17 травня 1995 року від імені ОСОБА_3 відсутній.

Натомість, з даних вищевказаного Журналу реєстрації нотаріальних дій за 1990-1997 рр. вбачається, що 17 травня 1995 року під реєстровим № 5 був зроблений запис про вчинення іншої нотаріальної дії, а саме про складення та посвідчення заповіту від імені громадянки ОСОБА_12 , с. Новоставці, з підписом про отримання вказаного нотаріально оформленого документа (т. 2, а.с. 104-106).

Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У відповідності до ч. 1 ст. 550 ЦК України (в редакції 1963 року) строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Виходячи з вищенаведених положень ст. ст. 549, 550 ЦК України (в редакції 1963 року) та досліджених в судовому засіданні матеріалів спадкової справи, заслуговують на увагу доводи позивача про те, що при прийнятті від ОСОБА_1 заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом державним нотаріусом Теофіпольської державної нотаріальної контори не перевірено той факт, чи вступила в управління або володіння спадковим майном ОСОБА_1 , оскільки згідно інформації Великолазучинської сільської ради Білогірського району Хмельницької області від 27 грудня 2017 року № 833 на протязі 2016 року довідка ОСОБА_1 про вступ останньою в управління або володіння спадковим майном померлої ОСОБА_3 не видавалася (т. 1, а.с. 18).

До того ж, отриманий ОСОБА_1 згідно запиту державного нотаріуса у відділі Держгеокадастру у Теофіпольському районі оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХМ НОМЕР_3 0203145, який належав померлій ОСОБА_3 , сам по собі не свідчить про належне прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_3 , як того вимагало положення ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), а відповідач мала би звернутися за захистом своїх прав на прийняття спадщини та визнання за нею в порядку спадкування права на земельну частку (пай) до суду (т. 1, а.с. 22, 54, 55; т. 2, а.с. 107).

Також, суд враховує доводи позивача про те, що при видачі свідоцтва про право на спадщину, державним нотаріусом Теофіпольської державної нотаріальної контори не було перевірено, що після смерті ОСОБА_3 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном чоловік останньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а тому відповідно до ст. 535 ЦК України (в редакції 1963 року), як непрацездатний чоловік у віці 66 років, незалежно від заповіту мав право на обов`язкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_3 .

Згідно роз`яснень, викладених в п. п. 7, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що посвідчення заповіту від 17 травня 1995 року та, як його наслідки, прийняття відповідачем спадщини з одержанням відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 вересня 2016 року НВА 748206 не відповідають вимогам законодавства, яке діяло та регулювало порядок складення, посвідчення та реєстрації заповіту, порядку прийняття спадщини, а також вимогам чинного законодавства, а тому є усі матеріально-правові підстави визнати вказані правочини недійсними.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1409,60 грн. (т. 1, а.с. 1).

Також, в силу положень ст. 137 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню заявлені та підтвердженні належними доказами витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 6000 грн. (т. 1, а.с. 41; т. 2, а.с. 39-43, 44-52, 55).

Керуючись ст. ст. 48, 59, 541 ЦК України (в редакції 1963 року), ст. ст. 16, 203, 215, 1257, 1301 ЦК України (в редакції 2003 року), ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від 17 травня 1995 року, посвідчений секретарем Новоставецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28 вересня 2016 року НВА 748206 (зареєстроване в реєстрі за № 1456), видане державним нотаріусом Теофіпольської державної нотаріальної контори Хмельницької області на користь ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1409 гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 гривень.

Рішення може бути оскаржено до Хмельницького апеляційного суду через Білогірський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Дата складення повного судового рішення 22 червня 2020 року.

Суддя О. І. Давидюк