Справа №428/5590/20
Провадження №2-о/428/400/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Кордюкової Ж.І.,

за участю секретаря Чумак Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьк Луганської області в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Лутугинському району та місту Сєвєродонецьку Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Рибас Андрій Сергійович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Лутугинському району та місту Сєвєродонецьку Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуваючи на тимчасово окупованій території у м. Сімферополь, Автономної республіки Крим, Україна, заявник народила дитину чоловічої статі, що підтверджується медичним свідоцтвом про народження. Він звернувся до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Лутугинському району та місту Сєвєродонецьку Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо реєстрації народження дитини, але йому було відмовлено у зв`язку із тим, що відсутні підстави для державної реєстрації народження та видачі свідоцтва про народження українського зразку відповідно до законодавства України. Встановлення факту народження особи необхідно для здійснення державної реєстрації факту народження дитини.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 та її представник адвокат Рибас А.С. не з`явились, в заяві представник просив розглянути справу без його участі.

В судове засідання представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Лутугинському району та місту Сєвєродонецьку Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не з`явився.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

В судовому засіданні встановлено, що заявник ОСОБА_1 має право відповідно до приписів ч.1 ст. 317 ЦПК України на звернення до суду із заявою про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України.

Частиною першою ст. 144 СК України передбачено, що батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх спілкування.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження.

Згідно з копією паспорта громадянина України НОМЕР_2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Сєвєродонецьк Луганської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з копією медичного свідоцтва про народження від 10 березня 2020 року серії НОМЕР_1 , виданого медичним закладом тимчасово окупованої Автономної республіки Крим, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народила хлопчика ІНФОРМАЦІЯ_1 о 21-10 год . в м. Сімферополі, Крим.

Згідно з листом Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Лутугинському району та місту Сєвєродонецьку Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 20 травня 2020 року №1429/21.14-113 заявнику відмовлено в проведенні державної реєстрації народження особи на підставі медичних документів, оформлених медичними закладами на території непідконтрольній українській владі.

Суд враховує, що м. Сімферополь Автономної республіки Крим станом на час розгляду цієї справи знаходиться на тимчасово окупованій території України, на території якої органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Вказана обставина позбавляє заявника можливості зареєструвати факт народження дитини у встановленому законом порядку за місцем народження дитини.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки розуміє, що можливості збору доказів щодо факту народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Таким чином, в судовому засіданні був встановлений факт народження громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитини чоловічої статі, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сімферополь Автономної республіки Крим, Україна.

Виконуючи вимоги ч. 3 ст. 257-1 ЦПК України суд вважає за необхідне вказати у резолютивній частині рішення дані про дату і місце народження особи, а також про матір особи. При цьому дані про мати визначаються судом на підставі медичних документів про народження дитини, а дані про батька не визначаються судом, адже мати дитини у зареєстрованому органом РАЦС України шлюбі станом на час народження дитини не перебувала і у суду відсутні будь-які належні документальні медичні докази щодо визначення батька дитини.

Таким чином, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 293, 294, 315-319, 354, 430, Перехідними положеннями ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитини чоловічої статі, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сімферополь Автономної республіки Крим, Україна.

Допустити негайне виконання рішення.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року, постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 року №211 на строк дії карантину продовжується строк апеляційного оскарження.

Суддя Ж.І. Кордюкова