Ухвала

Іменем України

30 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 201/5354/15-ц

провадження № 61-16472ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження: головний державний виконавець Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Цапенко Світлана Миколаївна,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Цапенко С. М. (далі- державний виконавець Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві), заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року у справі

№ 201/5354/15-ц виданий виконавчий лист від 19 жовтня 2015 року № 201/5354/15-ц про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на навчання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, починаючи з 02 квітня 2015 року і до закінчення навчання, але не більше ніж досягнення нею двадцяти трирічного віку. На підставі цього виконавчого листа постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції від 26 жовтня 2015 року відкрито виконавче провадження

№ 49115456. Оскільки виконавче провадження відкрито не за його місцем проживання, він не був про нього обізнаним і не міг сплачувати аліменти, внаслідок чого з квітня 2015 року по квітень 2016 року виникла заборгованість. Втім, після того, як він дізнався про виконавче провадження одразу сплатив заборгованість з аліментів. У серпні 2017 року виконавче провадження передано до Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві за місцем його проживання постановою про прийняття виконавчого провадження № 49115456 від 15 серпня 2019 року. Аліменти він сплачував на період навчання ОСОБА_3 , перераховуючи кошти на її банківську картку, реквізити якої отримав у відділі державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції з призначенням платежу: аліменти за виконавчим листом № 201/5354/15, про що свідчать квитанції про щомісячну сплату аліментів.

Із урахуванням наведених обставин, заявник просив визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у

м. Києві Цапенко С. М. щодо не зарахування платежів в рахунок аліментів, сплачених за виконавчим листом від 19 жовтня 2015 року № 201/5354/15, визнати незаконними дії державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві

Цапенко С. М. щодо нарахування заборгованості за виконавчим листом

№ 201/5354/15 в рамках виконавчого провадження № 49115456 і зобов`язати державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві

Цапенко С. М. зарахувати платежі, сплачені за виконавчим листом від 19 жовтня

2015 року № 201/5354/15 на ім`я ОСОБА_3 в рамках виконавчого провадження

№ 49115456.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що діями державного виконавця права чи свободи боржника порушено не було, оскільки питання про зміну способу і порядку виконання рішення судом не розглядалося, а тому заявник фактично не виконав рішення суду у спосіб, встановлений у виконавчому документі. Зарахування державним виконавцем Солом`янського

РВ ДВС міста Києва ГУ ТУЮ у м. Києві Максименком М. Ф. у рахунок заборгованості по аліментам платежів заявника, здійснених на банківську картку доньки ОСОБА_3 , суперечило б порядку примусового виконання рішень у спосіб, встановлений у виконавчому документі у справі № 201/5354/15-ц.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 02 березня 2020 року скасовано. Скаргу ОСОБА_1 , задоволено частково. Зобов`язано державного виконавця Солом`янського РВ ДВС

м. Києва ГТУЮ у м. Києві Цапенко С. М. зарахувати платежі, сплачені за виконавчим листом від 19 жовтня 2015 року № 201/5354/15 на ім`я ОСОБА_3 в рамках виконавчого провадження № 49115456 та здійснити перерахунок заборгованості за виконавчим листом від 19 жовтня 2015 року № 201/5354/15 у межах виконавчого провадження № 49115456 з врахуванням наданих ОСОБА_1 оригіналів квитанцій.

Задовольняючи апеляційну скаргу частково та скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 є повнолітньою, а отже має право на самостійне одержання та розпорядження коштами. Враховуючи, що ОСОБА_4 надано ряд квитанцій, з яких вбачається, що ним здійснювалося поповнення картки за номером, яка належить ОСОБА_3 , з позначкою аліменти за виконавчим листом № 201/5354/15 за період із січня 2015 року по серпень 2019 року, тому державному виконавцю Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Цапенко С. М. необхідно зарахувати платежі, сплачені за виконавчим листом

від 19 жовтня 2015 року № 201/5354/15 на ім`я ОСОБА_3 у межах виконавчого провадження № 49115456 та здійснити перерахунок заборгованості за виконавчим листом від 19 жовтня 2015 року № 201/5354/15 у межах виконавчого провадження

№ 49115456 з урахуванням наданих ОСОБА_1 оригіналів квитанцій.

05 листопада 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Судами встановлено, що Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 19 жовтня 2015 року виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3 у розмірі 4 000,00 грн щомісячно, починаючи з 02 квітня 2015 року до закінчення ОСОБА_3 навчання, але не більше, ніж до досягнення нею двадцяти трирічного віку.

Постановою державного виконавця ВДВС Києво-Святошинського РУЮ від 26 жовтня 2015 року за заявою ОСОБА_2 відкрите виконавче провадження ВП 49115456 з примусового виконання судового рішення.

Заявою від 10 жовтня 2016 року стягувач ОСОБА_2 повідомила державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ГУ ТУЮ в Київській області про зміну платіжних реквізитів стягувача, у якій вказала номер картки: НОМЕР_1 , рахунок НОМЕР_2 у ПАТ «КБ «Приватбанк».

Постановою державного виконавця Києво-Святошинського районного ВДВС ГУ ТУЮ в Київській області від 28 лютого 2017 року виконавчий лист переданий до Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГУ ТУЮ у м. Києві - за місцем проживання боржника: АДРЕСА_1 . Як вказано у постанові, борг по аліментам станом на 28 лютого 2017 року становив 42 455,00 грн.

Розмір заборгованості підтверджений довідкою-розрахунком державного виконавця Києво-Святошинського районного ВДВС ГУ ТУЮ в Київській області, з якої видно, що у травні 2016 року боржником сплачено 49 545,00 грн з наявної заборгованості в сумі 92 000,00 грн.

У подальшому виконавчий лист передано до Солом`янського РВ ДВС

м. Києва ГУ ТУЮ у м. Києві - за місцем роботи боржника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Альтааріх» та Об`єднання адвокатів «Монітум», які територіально знаходяться у Солом`янському районі м. Києва. Постановою державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГУ ТУЮ у м. Києві від 15 серпня 2017 року виконавчий лист прийнято до провадження.

Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГУ ТУЮ у м. Києві Максименка М. Ф. станом

на 01 березня 2018 року заборгованість по аліментам відсутня, оскільки боржником сплачено 137 545,00 грн у період з квітня 2016 року по лютий

2017 року.

Згідно зі скерованим на адресу боржника ОСОБА_1 і стягувача ОСОБА_2 розрахунком заборгованості державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГУ ТУЮ у м. Києві Максименка М. Ф. станом на 01 березня 2018 року і станом

на 11 лютого 2019 року заборгованість по аліментам відсутня.

За період з серпня 2017 року по листопад 2019 року боржником сплачувалися грошові кошти із зазначенням призначення платежу «аліменти ОСОБА_1 за виконавчим листом №201/5354/15» на рахунок, який належить його доньці

ОСОБА_3 .

Один платіж за 22 липня 2019 року в розмірі 4 000,00 грн з відповідним призначенням платежу «аліменти ОСОБА_1 за виконавчим листом № 201/5354/15» сплачено на рахунок, який належить ОСОБА_2

01 листопада 2018 року ОСОБА_2 зверталася із заявою до Солом`янського

РВ ДВС м. Києва ГУ ТУЮ у м. Києві про надання довідки-розрахунку заборгованості по аліментам, у якій повідомляла державного виконавця про перевипуск своєї банківської картки у зв`язку із закінченням строку дії та надала нові реквізити банківської картки Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» № НОМЕР_3 . На зазначені реквізити сплачений вищевказаний один платіж за 22 липня 2019 року в розмірі 4 000,00 грн.

У зв`язку із тим, що ОСОБА_2 не отримувала аліменти на вказані нею платіжні реквізити, у червні 2019 року вона звернулася до Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, у якій просила зобов`язати державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості по сплаті аліментів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2019 року у справі № 201/5354/15-ц визнана неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГУ ТУЮ у м. Києві

Максименка М. Ф., що виразилася у відсутності заходів примусового виконання у виконавчому провадженню № 49115456, а також у ненаданні обґрунтованого розрахунку заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 49115456 за виконавчим листом Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська № 201/5354/15-ц. Зобов`язано головного державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГУ ТУЮ у м. Києві Максименка М. Ф. здійснити перерахунок заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_2 на навчання доньки ОСОБА_3 за виконавчим листом

від 19 жовтня 2015 року № 201/5354/15-ц, виданим Жовтневим районним судом

м. Дніпропетровська, на підставі квитанцій про перерахування аліментів

ОСОБА_2 , наявних у матеріалах виконавчого провадження № 49115456.

Як встановлено судом у цій справі, протягом 2018-2019 років ОСОБА_2 не отримувала грошових коштів за виконавчим листом у виконавчому провадженню

№ 49115456 на зазначені нею у заяві про відкриття виконавчого провадження банківські реквізити.

Враховуючи незабезпечення виконання судового рішення державною виконавчою службою, 11 червня, 01 листопада 2018 року і 29 січня 2019 року

ОСОБА_2 надсилала до Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у місті Києві відповідні заяви, в яких повідомляла виконавчу службу про неотримання стягнутого за рішенням суду та просила надати їй довідку-розрахунок заборгованості

ОСОБА_1 по аліментам.

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 у письмовій заяві повідомляла державного виконавця про зміну своїх банківських реквізитів для стягнення аліментів, але і після того жодних грошових коштів з депозитного рахунку виконавчої служби вона не отримувала.

У відповідь на ці заяви ОСОБА_2 отримала від головного державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві відповіді про відсутність заборгованості ОСОБА_1 у зазначеному виконавчому листу.

Отже, підставою звернення ОСОБА_2 зі скаргою на дії державного виконавця стала бездіяльність державного виконавця щодо ненадання обґрунтованого розрахунку заборгованості ОСОБА_1

09 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГУ ТУЮ у м. Києві про надання розгорнутої довідки-розрахунку заборгованості по аліментам, з урахуванням того, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2019 року зобов`язано державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГУ ТУЮ у м. Києві здійснити перерахунок заборгованості.

Станом на 01 жовтня 2019 року державним виконавцем Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГУ ТУЮ у м. Києві Цапенко С. М. здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно з яким заборгованість станом на 28 лютого 2017 року склала 42 455,00 грн, станом на 01 жовтня 2019 року - 162 855,00 грн.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією України, цим законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені обов`язки і права державного виконавця, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною першою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

За змістом частини третьої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Відповідно до частини четвертої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем на вимогу стягувача протягом трьох робочих днів у випадках, встановлених законом. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів дійсна протягом одного місяця з дня її видачі. Форма довідки встановлюється Міністерством юстиції України (частина тринадцята статті 71 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

У частині першій статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Верховний Суд, погоджується із висновками апеляційного суду про необхідність зарахування платежів, сплачених за виконавчим листом від 19 жовтня 2015 року

№ 201/5354/15 на ім`я ОСОБА_3 у межах виконавчого провадження № 49115456 та перерахунку заборгованості за виконавчим листом № 201/5354/15 від 19 жовтня 2015 року в рамках виконавчого провадження № 49115456 з врахуванням наданих ОСОБА_1 оригіналів квитанцій, оскільки судове рішення про стягнення аліментів фактично виконується, присуджені до сплати аліменти заявником сплачують.

Враховуючи наведене, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що права дитини на отримання аліментів за судовим рішенням не порушуються, оскільки ОСОБА_3 є повнолітньою та має право самостійно розпоряджатись отриманими грошовими коштами.

Вказане узгоджується із правовими висновками Верховного Суду зробленими у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 682/690/16-ц (провадження № 61-1469св17) та від 04 березня 2020 року у справі № 752/22214/16-ц (провадження № 61-21694св19).

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено колегією суддів, яка підлягала відводу, про що ОСОБА_2 подавалася відповідна заява, у задоволенні якої апеляційний суд безпідставно відмовив, з огляду на таке.

Так, заявляючи відвід колегії суддів, ОСОБА_2 посилалася на те, що суд апеляційної інстанції у цьому складі може бути прямо чи побічно заінтересованим у розгляді справи, оскільки цей склад суду розглядав іншу цивільну справу між тими самими сторонами у спорі, який стосується одного і того ж предмету (стягнення аліментів), що свідчить про упередженість та необ`єктивність колегії суддів.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України підставами для відводу (самовідводу) судді є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або

об`єктивності судді.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (частина четверта статті 36 ЦПК України).

З огляду на викладене, ухвалення колегією суддів рішення у іншій справі між тими самими сторонами щодо сплати аліментів, не є підставою для відводу колегії суддів у цій справі у розумінні статті 36 ЦПК України, тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у задоволенні заяви про відвід колегії суддів.

Посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на порушення апеляційним судом процесуальних норм щодо належного повідомлення про дату та час судових засідань, є необґрунтовані, оскільки зі змісту постанови апеляційного суду вбачається, що 13 жовтня 2020 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи, а 15 жовтня 2020 року ознайомилася з ними, що свідчить про те, що ОСОБА_2 було відомо про дату, час та місце судового засідання.

Крім того, ОСОБА_2 у касаційній скарзі зазначає про те, що вона повідомлялася про дати судових засідань за допомогою засобів телефонного зв`язку, проте вона не надавала своєї згоди на отримання судових повісток шляхом направлення SMS-повідомлень.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції (ухвали щодо прийнятності у справах «Богонос проти Росії» (Bogonos v. Russia), заява № 68798/01, від 05 лютого 2004 року, та «Бац проти України» (Bats v. Ukraine), заява № 59927/08, пункт 37, від 24 січня 2017 року). Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи (рішення у справі «Загородніков проти Росії» (Zagorodnikov v. Russia), заява № 66941/01, пункт 31, від 07 червня 2007 року). Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63, Серія А, № 262), вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про цей факт (рішення у справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини» (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви № 7942/05 та № 24838/05, пункт 77, від 04 березня 2014 року).

Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні (рішення у справі «Заводнік проти Словенії» (Zavodnik v. Slovenia), заява № 53723/13, пункт 70, від 21 травня 2015 року).

Українське законодавство також передбачає інші форми повідомлення, крім надсилання рекомендованою кореспонденцією, наприклад, повідомлення за допомогою телефонного зв`язку. ЄСПЛ встановлював, що коли національне законодавство передбачає можливість вибору засобів повідомлення, на національні суди все ще покладається обов`язок з`ясувати чи були їхні сповіщення про інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, внести відповідні відомості до тексту рішення (рішення у справі «Ганкін та інші проти Росії» (Gankin and Others v. Russia), заява № 2430/06 та інші, пункт 36, від 31 травня 2016 року).

Враховуючи те, що у цій справі апеляційний суд повідомляв ОСОБА_2 про призначене судове засідання за допомогою засобів телефонного зв`язку, що підтверджується останньою в касаційній скарзі, тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 було позбавлено можливості брати участь у судовому засіданні.

Інші доводи касаційної скарги є безпідставними та по своїй суті зводяться до неправильного тлумачення заявником норм процесуального права.

Отже, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, постановленим із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на бездіяльність головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції,відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик