Справа №557/921/15-ц
Провадження №2/557/3/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року смт.Гоща

Гощанський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Пацка Д.В.

секретар судових засідань - Довгалець Н.М.

за участю представника АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Кузіна Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Гоща в режимі відеоконференцзв`язку з Господарським судом Волинської області в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Комерційний банк «Приватбанк»" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору, суд

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 15 травня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ROG0GK, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 21866 дол. США з кінцевим терміном повернення кредиту до 15 травня 2023 року.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен був надати Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Позивач зазначив, що відповідач не в повній мірі виконує обов`язки, щодо повернення кредитних коштів, а тому станом на 26 червня 2015 року у нього утворилась заборгованість в сумі 18 380, 60 доларів США, яка складається з наступного: 15899,12 доларів США - заборгованість за кредитом; 1421,32 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 109,78 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 63,87 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором; 11,81 доларів США - штраф (фіксована частина); 874,70 доларів США - штраф (процентна складова).

Зважаючи на викладене та посилаючись на норми права, які містяться у ст.ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у зазначеному вище розмірі за кредитним договором №ROG0GK від 15 серпня 2008 року та судові витрати у розмірі 3654 гривні.

Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 12 серпня 2015 року було відкрито провадження у справі.

Розпорядженням керівника апарату №1 від 21 березня 2018 року справу призначено на повторний автоматизований розподіл судової влади.

Згідно із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу розподілено 14 вересня 2018 року для судді Гощанського району Рівненської області Пацка Д.В.

В ході підготовчого розгляду ОСОБА_2 яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору. Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовані тим, що дійсно 15 травня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ROG0GK, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 21866 дол. США з кінцевим терміном повернення кредиту до 15 травня 2023 року. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 посилається на те, що договір між ним та банком укладений з порушенням вимог ч. 3 п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами», у ньому не зазначено ряд істотних умов, які необхідні для договорів даного виду. Окрім того зазначає, що банком приховано в умовах кредитного договору №ROG0GK від 15 травня 2008 року важливу, об`єктивну та необхідну інформацію щодо фактичного значення реальної процентної ставки і абсолютного значення подорожчання кредиту. Окрім того, посилаючись на ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» вважає, що правочин укладений між ним та банком здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, а тому в силу вимог ст. 230 ЦК України є недійсним.

Представник позивача-відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Кузін Є.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача-позивач ОСОБА_2 в судове засіданні не з`явилась, в заяві на ім`я суду позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнала в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги підтримала, просили їх задовольнити.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, тоді як в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 15 травня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ROG0GK, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 21866 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту до 15 травня 2023 року, а відповідач в свою чергу зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту.

Відповідно до умов Договору в якості забезпечення виконання позичальником його боргових зобов`язань перед Банком, виступає іпотека квартири яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 8.1 Банк надає позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 15 травня 2008 року по 15 травня 2023 року включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 21 866 доларів США на наступні цілі: 18200 доларів США на придбання нерухомості; у розмірі 546 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; 104 доларів США страхування майна; 91 доларів США особисте страхування; 2925 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбаченому п. 2.1.3, 2.2.7. даного Договору. Періодом сплати вважати період «15» по «22» число кожного місяця.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та сплати процентів.

Відповідачем не здійснюються в строк погашення відповідних сум кредиту, не сплачені відсотки та інші обов`язкові платежі за кредитним договором.

Згідно з п. 8.1.2. У разі порушення термінів оплати, передбачених п. 8.1.1. на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту, відсотків винагороди, пені - останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має права вимагати його виконання у будь який час.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Станом на 25 червня 2015 року офіційний курс гривні до долара США складав 21,17 грн. за 1 долар США.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 , не в повному обсязі виконував свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим у нього станом на 26 червня 2015 року у нього утворилась заборгованість в сумі 18 380, 60 доларів США що еквівалентно курсу НБУ станом на 25 червня 2015 року складає 389 117 грн. 38 коп.,, яка складається з наступного: 15899,12 доларів США - заборгованість за кредитом; 1421,32 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 109,78 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 63,87 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором; 11,81 доларів США - штраф (фіксована частина); 874,70 доларів США - штраф (процентна складова).

Зазначений Банком розмір заборгованості судом, в ході розгляду справи, був перевірений, суд вважає його доведеним та обґрунтованим належними та допустимими доказами, відповідачем в свою чергу належними доказами не було спростовано розміру заборгованості.

Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог первісного позову.

Щодо вимог за зустрічним позовом суд зазначає наступне.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення спірного кредитного договору ОСОБА_1 підписав 15 травня 2008 анкету-заяву на отримання кредиту, в якій підтвердив, що Банком в письмовій формі та в повному об`ємі було надано йому інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»

Таким чином, під час укладення договору, позивача було ознайомлено із сукупною вартістю споживчого кредиту.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Суд критично оцінює позицію позивача щодо незаконності умов Кредитного договору з огляду на наступне.

Стаття 18 цього Закону містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема їх несправедливості.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, порушення принципу добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, спричинення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдання шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Встановленні судом фактичні обставини у справі на підставі поданих доказів, які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, свідчать про те, що процедура укладення кредитного договору між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідно до положень статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" дотримана банком, що підтверджується в свою чергу Анкети-заяви на отримання кредиту від 14 травня 2008. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позивач за первісним позовом на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.

На підставі встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що кредитний договір укладений з урахуванням волевиявлення позичальника ОСОБА_1 , вказаний правочин вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору він ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позичальника з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Окрім того, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

З висновку судово-економічної експертизи від 22 серпня 2017 року №2308, яка призначена судом за клопотанням представника відповідача-позивача ОСОБА_2 вбачається, що реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору є вищою від визначеної додатком 1, абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору є вищим від визначеної «Суми % та винагород» у додатку 1. В межах наявних документів, оформлення Банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не узгоджується з «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»

З такими висновками експерта суд погодитися не може, оскільки правильність нарахування передбаченої кредитним договором відсоткової ставки за умови дотримання позичальником Графіку погашення кредиту висновком не спростовано.

При цьому сторони клопотань про призначення додаткової чи повторної експертизи клопотань не заявляли.

Разом з тим, висновок експерта відповідно вимог ст.212 ЦПК України не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-161цс12, відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Так, за ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Разом з тим, суд вважає, що під час розгляду даної справи позивачем за зустрічним позовом не доведено, що вказаний спірний договір є нечесною підприємницькою практикою та був укладений під впливом введення його в оману, як і не доведено умислу відповідача щодо вчинення дій по введенню позивача в оману.

Відповідно до статті 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет № 15-93 Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», з 07 лютого 2019 року введено в дію Закон України «Про валюту і валютні операції» № 2473-VIII.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до статті 5 Декрету № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

Згідно із вимогами статті 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3654 грн. покладаються на відповідача за первісним позовом.

Відповідно до ст. ст. 1, 11, 18, 23 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) та, керуючись ст. ст. 5, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ROG0GK від 15.05.2008 року в сумі 18 380 (вісімнадцять тисяч триста вісімдесят) доларів США 60 центів, що за курсом 21,17 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.06.2015 року складає 389 117 (триста вісімдесят дев`ять тисяч сто сімнадцять) грн. 38 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» сплачений судовий збір в розмірі 3654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) гривень.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Комерційний банк «Приватбанк»" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору, - відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до "Прикінцеві положення" ЦПК України пункту 3 :

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повне судове рішення виготовлено 26.10.2020 року.

Позивач: Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м.Дніпро, вул.Набережна перемоги, 50, , рахунок № НОМЕР_1 , МФО № 305299).

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_2 .

Суддя Д.В. Пацко