Провадження № 2/161/3126/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2020 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Борсук К.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу №161/18914/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

13 листопада 2019 року на адресу суду надійшов вказаний позов.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у серпні 2019 року з телефонного дзвінка представника відповідача він дізнався про існування кредитного договору №1-1-170398 від 08 липня 2019 року, який був нібито укладений між позивачем та відповідачем.

Посилаючись на той факт, що позивач ніколи ніяких кредитних договорів не підписував, просить суд визнати недійсним вказаний кредитний договір.

Ухвалою суду від 3 серпня 2020 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 16 грудня 2019 року у цивільній справі №161/18914/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» про визнання недійсним кредитного договору скасовано, призначено справу до розгляду в спрощеному позовному провадженні у судовому засіданні.

Представник позивача у заяві від 23.11.2020 року просить здійснювати розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач у письмовому відзиві від 08.09.2020 р. позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач уклав кредитний договір шляхом заповнення відповідної заявки на веб-сайті відповідача та його підпису електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором, який був надісланий на мобільний телефон.

У судове засідання представник відповідача не прибув, заяв про слухання справи за його відсутності чи відкладення судового розгляду не подав.

Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити з таких підстав.

Так, відповідач стверджує, що між сторонами був укладений договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №1-1-170398 від 08 липня 2019 року у електронній формі, а саме - шляхом підписання договору електронним підписом одноразового ідентифікатора, який надійшов позивачу на мобільний телефон, вказаний в особистому кабінеті під час реєстрації, у відповідності до умов Закону України «Про електронну комерцію».

Надаючи свою оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Частинами другою та третьою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Чинним законодавством можливість використання електронно підпису особи під час укладення правочинів передбачена та врегульована у Законі України «Про електронні довірчі послуги».

Так, пунктами 8, 19, 20 частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» визначено, що:

електронна ідентифікація - процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи;

ідентифікаційні дані особи - унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи;

ідентифікація особи - процедура використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, в результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.

Отже, процедура накладення електронного підпису особою передбачає її електронну ідентифікацію, яка полягає у використанні засобів та методів, які дозволяють однозначно встановити відповідну особу.

Для суду є загальновідомою інформація, що на виконання приписів Закону України «Про електронні довірчі послуги» в Україні діють декілька способів електронної ідентифікації особи, які дозволяють однозначно її встановити, а саме:

1) використання кваліфікованого електронного підпису особи, який розміщений у вигляді приватного ключа на матеріальному носії інформації;

2) використання систем BankID, зокрема Національного банку України, який регулюється постановою правління цього банку від 17 березня 2020 року №32.

Однак у розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, зокрема відзиву відповідача, для ідентифікації особи, яка оформила спірний договір, відповідач не використав ні кваліфікований електронний підпис особи, ні ідентифікацію за допомогою систем BankID, а ідентифікував її за допомогою надсилання SMS-повідомлення на телефонний номер, який самостійно вказується особою, яка оформлює кредит.

Вказаний метод ідентифікації особи є неналежним, адже телефонний номер мобільного телефону однозначно не ідентифікує особу, адже в Україні можливе використання знеособлених стартових пакетів операторів мобільного зв`язку під час придбання яких не ідентифікується фізична особа за паспортними чи іншими документами.

Саме по собі введення на веб-сайті реквізитів паспортних документів, також однозначно не ідентифікує особу позивача, адже такі реквізити можуть стати відомі третім особам, а саме по собі їх використання, без підпису (власноручного чи електронного) не може свідчить про намір особи вчинити правочин.

Отже, відповідач належними та допустимими доказами не довів суду факт підпису позивачем договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №1-1-170398 від 08 липня 2019 року.

Суд зауважує, що факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів міг би бути підтверджений вчинення конклюдентних дій, зокрема отримання позивачем відповідного платежу на свою платіжну картку.

Однак, відповідачем доказів отримання позивачем кредитних коштів не зазначено та не долучено.

З матеріалів справи слідує, що позивач будь-якого платежу не приймав та не вчиняв конклюдентних дій, які могли б розцінюватися судом як визнання факту укладення кредитного договору.

Відсутні також докази того, що позивач особисто вносив кошти на погашення кредиту, які також могли б свідчити про визнання ним правочину.

Протилежного суду не доведено та під час судового розгляду справи не здобуто.

У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №1-1-170398 від 08 липня 2019 року між сторонами не укладався.

Визначаючись зі способом захисту прав позивача у цій частині позовних вимог, суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року № 145/2047/16-ц, яка полягає у наступному.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

З огляду на вищевикладене, у зв`язку з тим, що спірний договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №1-1-170398 від 08 липня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» не підписувався, такий договір є неукладеним, що констатує суд у мотивувальній частині цього рішення, а в задоволенні позову про визнання його недійсним відмовляє, адже неможливо визнати недійсним договір, який не укладався.

Керуючись ст. 265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк