ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1810/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №708/936/20 Категорія: 304090000 Попельнюх А. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя доповідач)

Суддів Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»;

відповідач ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу Акціонерне товариство Комерційний банк « Приватбанк»

розглянувши у м. Черкаси у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 06 жовтня 2020 року, постановленого під головуванням судді Попельнюха А. О. у Чигиринському районному суді Черкаської області 06.10.2020 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

25 серпня 2020 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом доОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписав заяву б/н від 05.11.2014 року. Цим самим відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві.

У позовній заяві зазначено, що позивач свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку із чим станом на 15.06.2020 року має заборгованість в сумі 56 327,61 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 29 587,05 грн., заборгованість за поточним тілом кредиту 0,00 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту 29 587,05 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн., заборгованість за простроченими відсотками 0,00 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України 10 634,08 грн., нарахована пеня 16 106,48 грн., нарахована комісії - 0,00 грн.

Тому позивач АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 56327 гривень 61 коп. та понесені банком судові витрати у розмірі 2102 грн. за сплату судового збору.

Заочним рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 06 жовтня 2020 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 05 листопада 2014 року в розмірі 29 587,05 (двадцять дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят сім гривень 05 коп.). В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» понесені судові витрати у вигляді витрат по сплаті судового збору в сумі 1 114,19 грн. (одну тисячу сто чотирнадцять гривень 19 коп.).

Не погоджуючись із заочним рішенням суду в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України пенею, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» оскаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу через суд першої інстанції 13. 10. 2020 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що з даним рішенням суду не погоджується, оскільки вважає рішення суду в оскаржуваній частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та із порушенням норм процесуального і матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, пенею, суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий суду Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву анкету про приєднання до мов та Правил надання банківських послуг банку.

На підтвердження вимог апеляційної скарги банк посилається на практику Верховного суду, зокрема справу № 375/250/18.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції не врахував, що зазначені докази відповідачем не спростовано, що є його, а не суду, процесуальним обов`язком. Відповідач не скористався своїми процесуальними правами, та не надав суду відзиву на позов, жодних належних і допустимих доказів того, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, а також тарифи, викладені не в тій редакції, яка діяла на час підписання ним анкети заяви. У скарзі банк зазначає, що відповідачем ОСОБА_1 не заявлялися позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним.

Скаржник вказує, що банк надав в суді першої інстанції виписку, із якої чітко прослідковується , що відповідач ОСОБА_1 користувався грошима, отримував кошти через банкомати, розплачувався за товар в магазині, а отже й отримав кредитку картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності карточки. Із виписки вбачається, що відповідач ОСОБА_1 знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами.

В апеляційній скарзі скаржник посилається, що навіть, якщо суд не взяв до уваги Умови та правила надання банківських послуг банку, то в будь - якому разі повинен був стягнути відсотки за ставкою 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Щодо нарахування пені, то банк зазначає, що сторони погодили в тарифах та Умовах і Правилах надання банківських послуг, а користуючись кредитними коштами, та здійснюючи погашення боргу, відповідач ОСОБА_1 фактично погоджувався з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами банку.

Скаржника вказує, що до матеріалів справи додані належні та допустимі докази на підтвердження існування кредитних правовідносин між банком та відповідачем.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається, що за положеннями правочину відповідач має нести цивільно - правову відповідальність у відповідності до норм ст.ст. 525, 526, 610, 629, 1048,1050, 1054 ЦК України за невиконання умов кредитного договору.

Скаржник АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками, нарахованими за прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, пенею та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог банку в оскаржуваній частині в повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

Згідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить викликати представника банку у судове засідання з метою детального пояснення конкретних обставин справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відсутні підстави для задоволення клопотання про розгляд справи з участю сторін, та виклику представника позивача для надання пояснення, оскільки банком подавались клопотання до суду першої інстанції про розгляд справи без участі представника позивача, та зазначалось у даних клопотаннях від 04.08. 2020 року ( а. с. 64, 65), що банк підтримує повністю позовні вимоги, необхідні докази є в матеріалах справи, а клопотання та заяви з боку АТ КБ «Приватбанк» відсутні, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи судом.

За встановлених судом обставин, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення клопотання про участь представника банку у судовому засіданні та надання ним пояснень, тому дійшла висновку про розгляд справу у порядку письмового провадження без участі сторін на підставі наявних у справі доказів згідно вимог цивільно процесуального закону.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї у відповідності до ч. 2 ст. 367 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Оскільки рішення суду оскаржується представником банку в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, пенею, тому в іншій частині рішення суду колегією суддів апеляційного суду не переглядається.

Вирішуючи спір, та задовольняючи частково позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині вимог щодо заборгованості за кредитом у сумі 29 587 грн. 05 коп. суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог, пославшись, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку банку не повернуті, тому прийшов до висновку про необхідність стягнення із відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором б/н від 05 листопада 2014 року у розмірі 29 587 грн. 05 коп. за тілом кредиту.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог банку у частині стягнення заборгованості за відсотками, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними. Також, судом зазначено, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, розмірах і порядках нарахування, що додані банком до позовної заяви.

Суд дійшов висновку, що в анкеті заяві від 05.11.2014 року , відсутня підтверджуюча інформація про обраний відповідачем банківський продукт, про бажаний для відповідача ОСОБА_1 розмір кредитного ліміту, оскільки у відповідних графах необхідні відмітки відсутні. Суд також послався, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом 05 листопада 2014 року відповідачем ОСОБА_2 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У заяві зазначено, що відповідач ОСОБА_2 згоден з тим, що ця заява разом із Пам?яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді ( а. с. 24).

Як вбачається із вищевказаної анкети-заяви, то в ній містяться фактично анкетні дані ОСОБА_1 , підпис позичальника та датована заява 05 листопада 2014 року, але у даній анкеті заяві від 05.11.2014 року відсутня підтверджуюча інформація про обраний відповідачем банківський продукт та про бажаний для відповідача розмір кредитного ліміту, оскільки у відповідних графах відсутні дані та не занесена інформація і необхідні відмітки.

Звертаючись до суду із позовними вимогами, позивачем по справі АТ КБ «Приватбанк» було надано суду розрахунок заборгованості за договором б/н від 05.11. 2014 року (а. с. 6 - 10).

Із копії розрахунку заборгованості за договором б/н від 05.11. 2014 року вбачається, що станом на 15.06. 2020 року вона становить суму 56 327,61 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 29 587,05 грн., заборгованість за поточним тілом кредиту 0,00 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту 29 587,05 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн., заборгованість за простроченими відсотками 0,00 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України -10 634,08 грн., нарахована пеня -16 106,48 грн., нарахована комісії - 0 грн. ( а. с. 6).

Згідно даних довідки міститься інформація, що за період з часу укладення кредитного договору з 05.11.2014 року до 12.01.2018 року відповідачу ОСОБА_1 було надано наступні кредитні картки - № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , та № НОМЕР_6 (з терміном дії до 09/21) ( а. с. 23 ).

Із даних довідки про зміну умов кредитування кредитної картки, оформленої на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що зміна кредитного ліміту та встановлення його у розмірі 23370,00 грн. мало місце 28.10.2018 року ( а. с. 22) .

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди у відповідності до ст. 638 ЦК України.

Згідно статей 526 та 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним згідно ст. 1055 ЦК України.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Особливостями договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Виходячи з позовних вимог, саме про такий договір зазначав банк.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення існуючої заборгованості по кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками та нараховану пеню.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків, в тому числі щодо розміру і порядку нарахування відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором б/н від 05 листопада 2014 року, посилався також на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms), як невід`ємних частин спірного договору.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем банком не підтверджено укладення кредитного договору саме на тих умовах, які заявлені банком у позовній заяві, що стосується і розміру відсотків та здійснених нарахувань банком.

У заяві зазначено, що відповідач ОСОБА_1 погоджується із тим, що ця заява разом із Пам?яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомлений та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Водночас, банк додав лише витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а. с. 11).

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на неможливість ідентифікації того, що наданий витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та анкета-заява ОСОБА_1 від 05 листопада 2014 року, це складові одного кредитного договору.

Матеріали справи не містять підписаних відповідачем ОСОБА_1 інших документів, що є обов`язковими складовими договору надання банківських послуг. Так, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, наданих банком суду в додатку до позовної заяви, також не містить підпису клієнта банку.

Колегія суддів вважає, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу ОСОБА_1 . Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Довідка про умови кредитування та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати беззаперечною складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ним нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 14-131цс19.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення із відповідача ОСОБА_1 на користь банку нарахованих відсотків за користування кредитними коштами у відповідності до кредитного договору б/н від 05 листопада 2014 року та нарахованої пені, про стягнення яких просить банк в апеляційній скарзі.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків суду першої інстанції, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув позов у межах заявлених АТ КБ «ПриватБанк» вимог, і на підставі доказів, поданих позивачем, тому прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» лише в частині стягнення заборгованості із відповідача ОСОБА_1 в розмірі 29 587,05 грн., оскільки відсутні підстави для задоволення всіх інших вимог позивача щодо стягнення заборгованості.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі, що відповідач ОСОБА_1 не звільнений від обов`язку доказування, не спростував доказів позивача, не надав відзиву на позов, та не заперечував проти того, що він ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку не дають підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та позовних вимог банку колегією суддів апеляційного суду, тому що не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог банку, так як судом обґрунтовано відмовлено позивачу в їх задоволенні.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги щодо зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги в частині щодо задоволення вимог банку про стягнення відсотків та пені.

З огляду на вище викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що посилання представника банку в апеляційній скарзі на виписку по рахунку про інформування клієнта про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, розмір відсоткової ставки є недостатнім доказом для задоволення вимог банку, даному доказу дано оцінку судом першої інстанції, тому суд дійшов вмотивованого висновку про відмову у задоволенні вимог банку щодо стягненні відсотків та пені, з чим повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Посилання скаржника щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права не доведено, такі докази в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, тому доводи скаржника є безпідставними та необґрунтованими, і не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником, оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому судові витрати не стягуються на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 06 жовтня 2020 рокуу справі за позовомАкціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Карпенко О. В.