провадження № 22-ц/824/6660/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив виділити йому у користування житлову кімнату площею 18,1 кв.м., ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,9 кв.м., ОСОБА_4 житлову кімнату площею 13,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 ; залишити у спільному користуванні коридор площею 17,6 кв.м., кухню площею 8,2 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м., ванну кімнату площею 3,0 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є їх дітьми. Сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , кожному з них належить 1/4 частина вказаної квартири. Власником ще 1/4 частини квартири був ОСОБА_5 , який 16 січня 2018 року подарував свою частку позивачу. Отже, ОСОБА_3 є власником Ѕ частини вищезазначеної квартири. Позивач зазначає, що між ним та відповідачами склалися неприязні стосунки і він позбавлений можливості безконфліктно користуватися вищезазначеною квартирою. ОСОБА_3 звертався до відповідачів з письмовою пропозицією укласти договір про встановлення порядку користування квартирою, на яку відповідь не отримав.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_3 виділено в окреме користування для нього одного кімнату жилою площею: 18,1 кв. м. з балконом, на який є вихід з цієї кімнати, а ОСОБА_1 і ОСОБА_4 для них двох виділено в окреме користування кімнати жилими площами: 11,9 кв. м. і 13,4 кв. м., а коридор, кухню, вбиральню та ванну кімнату, залишено в спільному користуванні ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_4 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що вирішивши справу по суті, суд не залучив до участі у справі зареєстрованого у спірному житловому приміщенні ОСОБА_5 , незважаючи на те, що рішення впливатиме на його права та обов`язки як члена сім`ї, який зареєстрований та проживає у квартирі і користується нею нарівні із співвласниками квартири. Позивач не зареєстрований, не проживає у спірній квартирі, не сплачує комунальні послуги за опалення та прибудинкову територію, має у власності іншу двохкімнатну квартиру, в якій проживає, та свідомо приховав від суду члена сім`ї, який проживає та зареєстрований у спірному житловому приміщенні. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. У спірній квартирі проживають троє осіб, із яких двоє повнолітніх різностатевих дітей, а жила площа квартири становить 43,4 кв.м., а тому, з урахуванням права позивача на проживання, визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов цих осіб.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є власниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 22 березня 2011 року (а.с.14).

16 січня 2018 року було укладено договір дарування ј частини квартири, за умовами якого ОСОБА_5 подарував належну йому 1/4 частину зазначеної квартири ОСОБА_3 (а.с.16).

Згідно з технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1 , квартира складається з трьох кімнат жилими площами: 11,9 кв.м., 13,4 кв.м., 18,1 кв.м. і з якої є вихід на балкон; кухні площею 8,2 кв.м., ванної кімнати площею 3,0 кв.м., вбиральні (поєднаної) площею 1,3 кв.м., коридору площею 17,6 кв.м. Квартира обладнана балконом площею 1,2 кв.м. (а.с.18).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року роз`яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Таким чином, позивач як співвласник квартири, має право користуватися належною йому частиною квартири.

Так, судом встановлено, що квартира складається з трьох житлових кімнат площами: 11,9 кв.м., 13,4 кв.м., 18,1 кв.м., кухні, ванної кімнати, вбиральні та коридору.

Враховуючи вимоги закону, а також обставини справи, зокрема, наявність житлових кімнат, їх площу суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та визначення порядку користування спірною квартирою.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 вказує на те, що суд не залучив до участі у справі зареєстрованого у спірному житловому приміщенні ОСОБА_5 .

Однак, такі доводи відповідача є безпідставними, оскільки в силу вимог закону визначення порядку користування квартирою можливе лише між її співвласниками. ОСОБА_5 відчужив свою частину квартиру на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування.

Крім того, відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Отже, реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння нерухомістю.

Як вбачається з пояснень представника апелянта наданих в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_5 обізнаний про розгляд зазначеної справи. У той же, час останній рішення у справі не оскаржує.

Також з матеріалів справи вбачається, що встановивши порядок користування квартирою між співвласниками, суд не вирішував питання про права та обов`язки інших осіб, які в силу вимог закону мають право користування спірним приміщенням, оскільки в силу вимог ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідач також вказує на те, що позивач не зареєстрований, не проживає у спірній квартирі, не сплачує комунальні послуги за опалення та прибудинкову територію, має у власності іншу двохкімнатну квартиру.

Однак, зазначені обставини правового значення для вирішення спору не мають, оскільки не є підставою для позбавлення ОСОБА_3 права на користування частиною квартири, яка належить йому на праві власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість, а рішення суду не може підмінити собою їх домовленість.

Разом з тим, чинним законодавством передбачено право особи на звернення до суду з позовом про визначення порядку користування квартирою, яка перебуває у спільній частковій власності, а тому у судовому порядку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири. Сам по собі факт звернення позивача до суду з вимогою вирішити зазначений спір свідчить про відсутність між сторонами домовленості про спільне користування квартирою.

Відповідач вважає, що визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов трьох осіб, двоє з яких повнолітні різностатеві діти.

У той же час, як зазначалося вище визначення порядку користування квартирою здійснюється між її співвласниками, якими, на даний час, є позивач ОСОБА_3 та відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . ОСОБА_5 не є власником квартири, а, відтак, суд не вирішував питання про його права та обов`язки.

Суд першої інстанції виділив ОСОБА_3 кімнату жилою площею 18,1 кв.м., що є менше частки у квартирі, яка йому належить, а саме 21,7 кв.м. (43,4/2).

ОСОБА_1 і ОСОБА_4 для них двох виділено в окреме користування кімнати жилими площами 11,9 кв.м. і 13,4 кв.м. Права відповідачів встановленням такого порядку користування квартирою не порушуються, оскільки в їх користуванні залишається житлова площа квартири 25,3 кв.м., яка перевищує належну їм частку в квартирі (21,7 кв.м. для обох, або по 10,85 кв.м. кожній окремо).

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у справі доказів, є законним та обґрунтованим, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 25 червня 2020 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.