Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Арапіної Н.Є.

з секретарями Бурлака Д.О., Миненко В.В.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Худової Юлії Олександрівни про визнання договору довічного утримання удаваним, визнання договору ренти недійсним, скасування рішення про реєстрацію права власності,

встановив:

позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Худової Юлії Олександрівни про визнання договору довічного утримання удаваним, визнання договору ренти недійсним, скасування рішення про реєстрацію права власності. Свої вимоги мотивував тим, що згідно заповіту, посвідченого 28 грудня 2004 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-6953, ОСОБА_5 , заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_3 . 03 лютого 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Юлією Олександрівною, зареєстровано в реєстрі за № 82. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . Позивач вважає, що спірний договір укладено з метою приховання договору ренти, що вбачається зі змісту договору довічного утримання. У зв`язку з чим просить визнати договір довічного утримання від 03 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Юлією Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 82, удаваним правочином; визнати договір ренти від 03 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Юлією Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 82, недійсним; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 03 лютого 2017 року про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

05 грудня 2019 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Худової Юлії Олександрівни про визнання договору довічного утримання удаваним, визнання договору ренти недійсним, скасування рішення про реєстрацію права власності залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження.

13 лютого 2020 року ухвалою суду витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Худової Олії Олександрівни (04211, Оболонська Набережна, 1, корп. 2, оф. 84, м. Київ): належним чином завірені матеріали щодо оформлення договору довічного утримання, який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого 03 лютого 2017 року, зареєстровано за № 82; належним чином завірені матеріали щодо оформлення договору ренти, який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого 03 лютого 2017 року.

21 липня 2020 року протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва позивачу відмовлено у задоволенні заяви позивача про уточнення позовних вимог, оскільки суд перейшов до розгляду справи по суті.

04 грудня 2020 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог.

Позивач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснював ОСОБА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги повність з підстав, викладених у позові.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснював ОСОБА_2 .

Представник відповідача позовні вимоги не визнав повністю з підстав, викладених у відзиві на позов, який долучено до матеріалів справи.

Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Худова Ю.О. в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомила.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.

Згідно заповіту, посвідченого 28 грудня 2004 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-6953, ОСОБА_5 , заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_3 (а.с. 10).

03 лютого 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Юлією Олександрівною, зареєстровано в реєстрі за № 82 (а.с. 8-9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (а.с. 12).

Позивач просить визнати договір довічного утримання від 03 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Юлією Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 82, удаваним правочином.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що спірний договір укладено з метою приховання договору ренти, що вбачається зі змісту договору довічного утримання.

На підтвердження позовних вимог позивач надала суду письмову розписку від 06 лютого 20017 року, відповідно до якої ОСОБА_6 взяла у ОСОБА_5 на зберігання грошові кошти у розмірі 35 000,00 грн. (а.с. 17), висновок Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрімекс Онлайн» № 07-02 від 07 лютого 2018 року щодо договору довічного утримання між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , відповідно до якого з умов договору довічного утримання та суті даних правовідносин вбачається, що даний договір має деякі ознаки договору ренти; даний договір довічного утримання може бути визнаний удаваним, якщо суд дійде висновку, що сторони мали на меті приховати інший правочин - договір ренти (а.с. 18); висновок експерта Інституту держави і права ім. В.М.Корецького від 13 лютого 2018 року щодо аналогії закону та розширеного тлумачення норм цивільно-правових інститутів ренти та довічного утримання (догляду) (а.с. 20-26).

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Представник відповідача скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнав повністю, оскільки умови договору довічного утримання повністю відповідають вимогам глави 57 Цивільного кодексу України і не містять жодних ознак договору ренти.

Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Худова Ю.О. скористалася процесуальним правом подачі письмових пояснень на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до яких позовні вимоги не визнала повністю, оскільки умови договору довічного утримання повністю відповідають вимогам глави 57 Цивільного кодексу України і не містять жодних ознак договору ренти. Крім того, 03 лютого 2017 року приватним нотаріусом не посвідчувався договір ренти, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визнає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити(реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнання права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 6 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 745 ЦК України).

Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа (ч.ч. 1, 2 ст. 746 ЦК України).

Частиною 1 статті 749 Цивільного кодексу України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 Цивільного кодексу України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі-Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

За нормою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ст. 235 ЦК України).

Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Згідно ст. 731 ЦК України за договором ренти одна сторона (одержувач ренти) передає другій стороні (платникові ренти) у власність майно, а платник ренти взамін цього зобов`язується періодично виплачувати одержувачеві ренту у формі певної грошової суми або в іншій формі. Договором ренти може бути встановлений обов`язок виплачувати ренту безстроково (безстрокова рента) або протягом певного строку.

Договір ренти укладається у письмовій формі. Договір ренти та договір про передачу нерухомого майна під виплату ренти підлягають нотаріальному посвідченню. Сторонами у договорі ренти можуть бути фізичні або юридичні особи. (ст.ст. 732, 733 ЦК України).

Договором ренти може бути встановлено, що одержувач ренти передає майно у власність платника ренти за плату або безоплатно. Якщо договором ренти встановлено, що одержувач ренти передає майно у власність платника ренти за плату, до відносин сторін щодо передання майна застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, а якщо майно передається безоплатно, - положення про договір дарування, якщо це не суперечить суті договору ренти (ст. 734 ЦК України).

Судом встановлено, що 03 лютого 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Юлією Олександрівною, зареєстровано в реєстрі за № 82.

Згідно п.1 зазначеного Договору Відчужувач передав у власність Набувача квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та взамін чого Набувач зобов`язався забезпечувати Відчужувача утриманням довічно на умовах Договору.

Відповідно до п. 7 Договору Набувач зобов`язується довічно утримувати Відчужувача, тобто забезпечувати грошовими ресурсами, на які Відчужувач самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами тощо. Сторони домовились, що утримання оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 900,00 гри. на місяць, які будуть щомісячно надаватися Відчужувану способом вказаним в п. 8 Договору.

Крім того, у пункті 10 Договору ОСОБА_5 засвідчив, що визначене сторонами щомісячне грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня Відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов Договору.

Згідно п. 8 Договору сторонами було погоджено, що грошове утримання буде щомісячно виплачуватись, починаючи з моменту укладення Договору до 10 числа поточного місяця поштовим переказом за адресою: АДРЕСА_1 , або готівкою на руки під розписку, або на вказаний банківський рахунок. У випадку зміни способу отримання щомісячного грошового утримання чи банківських реквізитів, Відчужувач зобов`язаний вчасно (за п`ятнадцять днів до сплати наступного платежу) в письмовій формі повідомити про це Набувача за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно п. 11 Договору при надходженні грошового переказу на поштове відділення за місцем проживання Відчужувача коштів відповідно до п. 7. п. 8 Договору, зобов`язання Набувача за цим Договором за відповідний місяць вважаються виконаними в повному обсязі.

Крім щомісячного грошового утримання Договором (п.7, п.9, п.12) передбачено: одноразове грошове утримання, що було визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 49 000,00грн.. які Відчужувач отримав повністю від Набувача перед підписанням Договору, що підтверджується розпискою від 03.02.2017р. (копія додається) та щомісячна оплата комунальних послуг, перелік та спосіб оплати яких визначено в п.7 Договору: послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій: плата за користування природним газом; теплопостачання; водопостачання (в обсязі: гаряча вода до 4 куб.м, холодна вода до 4 куб.м): електроенергія в обсязі до ІООкВт-год; абонентська плата за стаціонарний телефон (крім міжнародних, міжміських розмов та розмов з абонентами мобільного зв`язку) та радіоточку; послуги соціального пакету кабельного телебачення та оплата домофону.

Також у п. 7 Договору визначено, що Набувач має право передавати гроші за вказані вище комунальні послуги безпосередньо Відчужувану для їх оплати останнім. У випадку отримання відповідних коштів Відчужувач несе відповідальність за сплату вказаних комунальних послуг у розмірі отриманих ним коштів.

Крім того, даним пунктом на Відчужувача було покладено обов`язок письмово повідомити Набувача про зміну тарифів на вищевказані послуги протягом 5 днів з дня отримання ним квитанцій з новими тарифами; довічне право Відчужувача на проживання у квартирі; обов`язок Набувача здійснити поховання Відчужувача після його смерті або компенсувати вартість ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання, у разі неможливості здійснити поховання через поважні причини.

У відповідності до п.13 Договору істотними умовами вважаються вчасна проплата щомісячних платежів виключно в межах встановлених пунктом 7 Договору і довічне право на проживання Відчужувана у вказаній квартирі.

Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання.

Отже, дослідивши умови спірного договору, суд приходить висновку про відповідність умов договору довічного утримання вимогам глави 57 ЦК України та не містить ознак договору ренти.

За встановлених обставин у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Худової Юлії Олександрівни про визнання договору довічного утримання удаваним слід відмовити повністю.

Крім того, позивач просить визнати договір ренти від 03 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Юлією Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 82, недійсним.

13 лютого 2020 року ухвалою суду витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Худової Олії Олександрівни (04211, Оболонська Набережна, 1, корп. 2, оф. 84, м. Київ): належним чином завірені матеріали щодо оформлення договору довічного утримання, який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого 03 лютого 2017 року, зареєстровано за № 82; належним чином завірені матеріали щодо оформлення договору ренти, який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого 03 лютого 2017 року.

Зі змісту письмових пояснень Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Худової Олії Олександрівни, які долучено до матеріалів справи вбачається, що 03 лютого 2017 року приватним нотаріусом не посвідчувався договір ренти, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Отже, оскільки судом встановлено, що 03 березня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не укладався договір ренти, тому суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору ренти від 03 березня 2017 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Юлією Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі за № 82, недійсним.

Також позивач просить скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 03 лютого 2017 року про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Однак оскільки вимоги позивача про скасування рішення про реєстрацію права власності є похідними від позовних вимог про визнання договору довічного утримання удаваним, вони задоволенню не підлягають.

За встановлених обставин суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Худової Юлії Олександрівни про визнання договору довічного утримання удаваним, визнання договору ренти недійсним, скасування рішення про реєстрацію права власності повністю.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 15, 16, 202, 203, 215, 235, 626, 627, 628, 731, 732, 733, 734, 744, 745, 746, 749, 751 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141, 223, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Худової Юлії Олександрівни про визнання договору довічного утримання удаваним, визнання договору ренти недійсним, скасування рішення про реєстрацію права власності відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09 грудня 2020 року.

Суддя Н.Є.Арапіна