Справа № 127/3821/18
Провадження № 2/127/1442/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2020 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Крижанівського В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» про зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» про зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів та моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 , працював у відповідача на різних посадах, остання з яких провідний інженер, з 2008 року. По сьогоднішній день позивач звільнений з роботи, але отримавши невірно оформлену трудову книжку, не отримавши недоплачені кошти та кошти, що нараховані згідно з рішенням суду, не може працевлаштуватись, перерахувати пенсію. Також, при нарахуванні пенсії з вини відповідача, зменшено страховий стаж, що вплинуло на розмір коштів. Середня зарплата, що розрахована згідно з довідками, наданими відповідачем в інших справах, і відповідно сума позову з урахуванням обов`язкових платежів (ЄСВ) до ПФУ потребує коригуванню після отримання від відповідача розрахункових листів по справі №128/616/16ц. Преюдиційно судовими справами доведено, що вимушений прогул через (не)звільнення позивача з роботи та невидачу трудової книжки відбулися з вини роботодавця. Вінницький районний суд Вінницької області стягнув з відповідача на користь позивача кошти відповідно до справ 1)№203-180-2012р. (суддя Шевчук Л.П) - 42780,45грн, 2)№128-1539-2013ц (суддя Гриценко І.Г.)-12396,85грн. 3)№ 4727- 14р. (суддя Ганкіна І.А.)-83261,78грн, та 4)№128/616/16ц (суддя Карпінська Ю.Ф)- 98784,75 грн. Зазначені кошти відповідач частинами, зі значними запізненнями, виплатив позивачу, але до пенсійного фонду податки не перераховував, ЄСВ не сплачував, чим наніс позивачу значні збитки. Пенсійний фонд не врахував стаж та кошти вимушеного прогулу, що значно вплинуло на розмір пенсії. Зазначене, крім матеріальної, наносить позивачу і моральну шкоду, оскільки розмір пенсії незначний, а за відсутності трудової книжки він не може працевлаштуватись, сім`я перебуває у скрутному матеріальному становищі, через що позивач переніс інсульт, моральні страждання до цих пір тривають. Також, через свідомо зроблені помилки в трудовій книжці позивача, останньому не можуть перерахувати розмір коштів пенсії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено право на перерахунок пенсії, на повне та вчасне отримання коштів, згідно з судовим рішенням, з урахуванням інфляції. 29.03.2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу довідки для перерахунку пенсії, однак він відмовив. Згідно з п. 2.10 Порядку подання та оформлення документів для перерахунку пенсії, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1, довідка про дохід видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей. Довідка видана не була, що є порушенням. Окрім того, за період 2011-2018 р.р. неодноразово підвищувались посадові оклади працівникам, індексувались і пенсії, проте зазначені підвищення до позивача не враховувались. При відсутності перерахунку пенсії з 2012 року з вини відповідача, позивачу було протиправно занижено її розмір на 1 731,52 грн., у зв`язку з чим він щомісяця, протягом 4-х років, недоотримував належні суми пенсії і не отримував доходу, який би мав у разі, якби його право на отримання пенсії в установленому законом розмірі не було порушено відповідачем, який не перераховував єдиного внеску до пенсійного Фонду (ЄСВ до ПФУ). З метою проведення перерахунку пенсії 22.01.2018 року позивач отримав в управлінні Пенсійного фонду довідку з сумами відрахувань із заробітної плати у пенсійний фонд і з`ясувалось, що за 2012-2018 р.р. відповідач не сплатив податки за позивача до Пенсійного фонду. Так як відповідач подавав невірні відомості до пенсійного фонду, позивач вважає, що він повинен здійснити перерахунок ЄСВ на пенсійний рахунок та подати ПФУ скасовуючі документи нові достовірні відомості згідно із законодавством України. Пенсійний фонд України листом від 12.06.2012 р. N 13484/03-30 щодо нарахування ЄСВ на суму зарплати, нарахованої згідно з рішенням суду повідомляє, що «...ч.2 ст. 7 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування" передбачено, що для осіб, яким згідно з рішенням суду нараховано середню заробітну плату за вимушений прогул, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення доходу на кількість місяців, за які він нарахований. «...Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким нараховано дохід згідно з рішенням суду за вимушений прогул». Згідно з листом ДФС від 04.08.2017 р. №1502/6/99-99-13-02-03-15/ІПК обчислення та нарахування ЄСВ працівникам, що отримують дохід згідно з рішенням суду, розраховують шляхом ділення виплаченого доходу, на кількість місяців, за які він нарахований. Тобто, в судових рішеннях №№203/180/12-ц, 128/1539/13-ц, 128/4727/14-ц та 128/616/16-ц, суди не зазначили про необхідність утримання ЄСВ, так як суми коштів утримання податків уже ними враховані при визначенні нарахувань згідно з довідками відповідача. Неправомірні дії відповідача щодо сплати коштів за час вимушеного прогулу призвели до несплати відповідачем позивачу у повному обсязі щомісячних страхових внесків до Пенсійного фонду України і зменшення страхового стажу позивача на 7 років, що суттєво впливає на розмір коштів пенсії. Відповідач злочинно та свідомо затягує виконання судових рішень, не бажає виконати рішення суду. Відкрите провадження в лютому 2016 року, рішення суду 1-ї інстанції 08.07.2016р. станом на 20.04.2013 року, рішення апеляційної від 01.12.2016 року. Термін затягування провадження 1 рік 11 місяців, сума коштів до сплати згідно з рішенням суду 98 967,75 грн. на цей час оплата повністю не проведена, а інфляція галопуюче триває, що шкодить позивачу і є підставою згідно із ст. 43 ГПК, вжити заходів для запобігання злісними зловживаннями процесуальними правами і судовими диверсіями відповідача. З загальної суми позивачу на банківську картку 25.01.2018р. перераховано кошти в сумі 73941,10 грн., з них комісія становить 369,71 грн. Недонараховано, тобто, станом на 19.02.2018р. існує борг в сумі 25026,55 грн. В наданих відповідачем квитанціях (є в справах №128/4727/14-ц №128/616/16-ц) зазначено, що він перераховував позивачу «чисті» кошти згідно з рішеннями судів, а не врахував комісійні. По справі №128/4727/16-ц з загальної суми 81261,68 грн. позивачу перераховано кошти, але яка з них комісія невідомо. По справах №180 та 1539 інформація теж відсутня, так як перерахування були хаотичні і не усі. У бухгалтерії відповідача є така інформація і суд може зобов`язати його провести розрахунки. По справі №128/616/16ц із загальної суми 98 967,65 грн. позивачу на банківську картку перераховано через АТ «КБ Приватбанк» кошти в сумі 73941,10 грн., з них комісія становить 369,71 грн. Недонараховано 25026,55 грн. Провадження відкрито в лютому 2016 року, рішення суду 1 ї інстанції від 08.07.2016р. станом на 20.04.2013 року, рішення апеляційної інстанції від 01.12.2016р. Також, позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню відповідно до статті 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, компенсація до вимог статті 34 Закону України «Про оплату праці» та статті 3 Закону України «Про компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та моральна шкода на підставі статті 237-1 КЗпП України (правова позиція ВСУ №6-788цс16 невиконання рішення суду є підставою для покладення на власника відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати). Оскільки обов`язок по виплатах коштів лежить на організації, з якою працівник перебуває у трудових відносинах, то позивач пропонує відповідачу надати розрахунки або спростувати. Такі протиправні дії відповідача завдали позивачу непоправної моральної шкоди, внаслідок чого у нього стали розвиватись у гострій формі гіпертонічна хвороба та серцеві розлади, що призвели до психологічних розладів, інсульту, позивач став інвалідом. Такими протизаконними діями відповідача позивачу завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 15 000 грн. Просить зобов`язати відповідача, відповідно до законодавства, усунути порушення його соціального права шляхом одночасної подачі до Управління Пенсійного фонду в м. Вінниці необхідних скасовуючих документів по звітності з ЄСВ щодо виявлених недостовірних відомостей про ОСОБА_1 та початкових документів із зазначеними вірними відомостями на ОСОБА_1 з пояснювальною запискою щодо зміни відомостей відповідно до листів ПФУ від 12.06.2012 р. N 13484/03-30 «Щодо нарахування ЄСВ на суму нарахованої згідно з рішенням суду» та ДФС від 04.08.2017 р. № 1502/6/99-99-13-02-03-15/ІПК «Про нарахування ЄСВ згідно з рішеннями судів. Зобов`язати відповідача оподаткувати на обов`язкове державне соціальне страхування відповідно до чинного законодавства нарахованих та частково виплачених позивачу коштів на підставі рішень судових справ Вінницького районного суду, а саме : 1)№128/180/12-ц, 2)№128/1539/13-ц, 3) №128/4727/14-ц та 4) №128/616/16-ц визначити в рішенні суду, що виплата ЄСВ за 2012-2018 роки повинна розбиватись по місяцях, а не разово, так як стаж має враховуватись за весь період вимушеного прогулу з 2011року. Нарахувати суми коштів, згідно з судовими рішеннями до даних персоніфікованого обліку пенсійного фонду ОСОБА_1 за 2012-2018 роки, та зобов`язати відповідача провести розрахунок нанесеної йому шкоди через вчасно не перераховану, не проіндексовану пенсію за зазначений період, стягнути з відповідача кошти недовиплат. Включити в місячну звітність до ПФУ за роки вимушеного прогулу дані про суми виплат в розрізі кожного місяця прогулу. Згідно із ст.625 ЦК України (за період затримки) інфляційні збитки за період затримки виконання рішення суду - тривають. Стягнути з відповідача на його користь кошти за затримку виконання судових рішень згідно з розрахунками по справі №128/616/16ц станом на 05.02.2018р., а саме кошти - 2.1) 32719,09 грн.- інфляційні збитки за період затримки виконання рішення суду, 2.2)3% річних із простроченої суми - 3636,00 грн. Невиконання рішення суду про стягнення невиплаченої зарплати є підставою для покладення відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП (Правовий висновок ВСУ у справі№6-788цс16). Наявність судового рішення, яке не виконане боржником, не позбавляє права на штрафні санкції (висновок ВСУ в Постанові №311/3310/14-ц). Згідно з розрахунками по ст.117 КЗпП розмір компенсаційних коштів (за період затримки виплат) за 477 днів (08.07.2016р.-05.02.2018) становить-104524 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача кошти недоплат згідно з судовими рішеннями по справах №№203/180/12, 128/1539/13, 128/4727/14, 128/616/16ц (сума коштів буде визначена після отримання від відповідача довідки про перерахування коштів вимушеного прогулу). Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. відповідно до ст. 237-1 КЗпП України. Судові витрати покласти на відповідача.

Згідно з постановою Верховного Суду від 15.04.2020 р. суд касаційної інстанції констатував позовні вимоги ОСОБА_1 про таке.

Позивач просить суд :

- зобов`язати відповідача, згідно вимог законодавства, усунути порушення його соціального права шляхом одночасної подачі до Управління пенсійного фонду України м. Вінниці необхідних скасовуючих документів по звітності з ЄСВ щодо виявлених недостовірних відомостей про нього та початкових документів із зазначеними вірними відомостями на нього з пояснювальною запискою щодо зміни відомостей відповідно до листів Пенсійного фону України від 12 червня 2012 року № 13484/03-30 «щодо нарахування ЄCB на суму нарахованої згідно з рішенням суду» та Державної фіскальної служби від 04 серпня 2018 року № 1502/6/99-99-13-02-03-15/ІПК про нарахування ЄСВ згідно з рішеннями судів;

-зобов`язати відповідача оподаткувати на обов`язкове державне соціальне страхування відповідно до чинного законодавства нарахованих та частково виплачених йому коштів на підставі рішень судових справ Вінницького районного суду Вінницької області: № 203/180/12-ц, № 128/1539/13-ц, №128/4727/14-ц, № 128/616/16-ц визначити в рішенні суду, що виплата ЄСВ за 2012-2018 роки повинна розбиватися по місяцях, а не разово, так як стаж має враховуватися за весь період вимушеного прогулу з 2011 року;

-нарахувати суми коштів, згідно з судовими рішеннями до даних персоніфікованого обліку пенсійного фонду ОСОБА_1 за 2012-2018 роки та зобов`язати відповідача провести розрахунок нанесеної йому шкоди через вчасно неперераховану, непроіндексовану пенсію за зазначений період, стягнути з відповідача кошти недоплат. Включити в місячну звітність до Пенсійного фонду України за роки вимушеного прогулу дані про суми виплат в розрізі кожного місяця прогулу;

-стягнути з відповідача на його користь кошти за затримку виконання судових рішень на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) згідно розрахунків по справі № 128/616/16-ц, а саме: 32 719,09 грн. - інфляційні збитки за період затримки виконання рішення суду, 3 % річних із простроченої суми - 3 636 грн.;

1)стягнути компенсацію коштів, передбачену статті 117 КЗпП України (за період затримки виплат) за 477 днів (08 липня 2016 року - 05 лютого 2018 року), яка становить 104 524 грн.;

-стягнути з відповідача на його користь кошти недоплат, згідно з судовими рішеннями по справах: №203/180/12, №128/1539/13-ц , № 128/4727/14-ц, № 138/616/16-ц (сума коштів буде визначена після отримання від відповідача довідки про перерахування коштів вимушеного прогулу);

-стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. відповідно до статті 237-1 КЗпП України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.02.2019 р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 15.05.2019 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.02.2019 р. залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.04.2020 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.02.2019 р. та постанову Вінницького апеляційного суду від 15.05.2019 р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2020 р. прийнято справу до провадження під головуванням судді Короля О.П. та призначено підготовче засідання.

Відповідач подав відзив на позов, в якому зазначив про повне перерахування на користь ОСОБА_1 сум коштів за рішеннями Вінницького районного суду Вінницької області, що доведено постановами про закінчення виконавчого провадження. Представник відповідача вважає, що відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог відповідача.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій виклав свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення.

Позивач подав до суду : додаткові пояснення у справі від 01.07.2020 р., клопотання про долучення доказів до матеріалів справи від 02.07.2020 р., від 06.07.2020 р.

Ухвалою суду від 15.07.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач подав до суду :

клопотання від 16.07.2020 р. про огляд у судовому засіданні іншої судової справи;

клопотання від 20.07.2020 р. про визнання доказу недопустимим (неналежним) недостовірним;

додаткові пояснення у справі від 07.09.2020 р.;

додаткові пояснення у справі від 08.09.2020 р.;

заяву від 08.09.2020 р. про виклик свідка голову правління ПрАТ «Діпрозв`язок» ОСОБА_2

клопотання про витребування доказів від 10.09.2020 р.;

додаткові пояснення у справі від 10.09.2020 р.;

клопотання про витребування доказів від 10.09.2020 р.;

клопотання про долучення доказів до матеріалів справи від 28.09.2020 р.;

клопотання про витребування доказів від 05.11.2020 р.

Позивач подав клопотання про проведення судового засідання за його відсутності, позов підтримав, просив дослідити надані до справи докази з урахуванням дат перерахування коштів, витребувати раніше витребувані судом та не надані відповідачем докази перерахувань коштів по судових рішеннях, витребувати докази перерахувань ЄСВ до Пенсійного фонду України з датами таких перерахувань, зобов`язати відповідача провести перерахунок втрат пенсійних коштів (недоплат через неперерахування ЄСВ), зобов`язати відповідача оподаткувати виплати за 2012 та 2013 роки, стягнути з відповідача кошти за затримку виконання судових рішень по справах №№ 203/180/12, 128/1539/13, 128/4727/14ц, 128/616/16ц.

Представник відповідача подала клопотання про проведення судового засідання за її відсутності, позовні вимоги просила залишити без задоволення.

Дослідивши письмові докази в справі, пояснення сторін у заявах по суті справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

19.12.2012року рішенням Вінницького районного суду Вінницької області визнано незаконним та скасовано наказ № 288/к від 14.12.2011року ВАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв`язку «Діпрозв`язок» про звільнення з посади інженера з охорони праці №07 ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на роботі в ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв`язку «Діпрозв`язок» на посаді провідного інженера з охорони праці №07. Стягнуто з ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв`язку «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33 780,45грн., 3000,00грн. відшкодування завданої моральної шкоди, а також 6000,00грн. витрати на правову допомогу.

31.01.2013 року ухвалою апеляційного суду Вінницької області рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19.12.2012року залишено без змін.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 03.12.2013року стягнуто з ПАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 9896,85 грн., 1500 грн. моральної шкоди та 1000 грн. витрат на правову допомогу, а всього 12396,85грн.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21.01.2014року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 03.12.2013року змінено. Резолютивну частину рішення викладено в наступній редакції. Стягнути з ПАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника в сумі 5988,78грн., 1500,00грн. моральної шкоди та 1000,00грн. витрат на правову допомогу, а всього 8488,78грн.

02.06.2015року рішенням Вінницького районного суду Вінницької області зобов`язано ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв`язку «Діпрозв`язок» здійснити звільнення з роботи ОСОБА_1 шляхом видачі наказу про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України після закінчення відпустки строком в 27 календарних днів (за період з 2012-2013р.р.) з 20.05.2013р. Стягнуто з ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв`язку «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 оплату відпускних за 27 календарних днів в розмірі 3365,55грн. Стягнуто з ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв`язку «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу на суму 9195,78грн. Стягнуто з ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв`язку «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 оплату за час затримки розрахунку за 499 днів на суму 62200,35грн. Стягнуто з ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв`язку «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду частково на суму 1000грн.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21.07.2015року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02.06.2015 року скасовано. Увалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

20.01.2016року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Вінницької області від 21.07.2015року скасовано, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02.06.2015року залишено в силі.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 08.07.2016 року змінено дату звільнення ОСОБА_1 з роботи з ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв`язку «Діпрозв`язок» з 20.05.2013 року на день повернення трудової книжки 17.05.2016р. Зобов`язано ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв`язку «Діпрозв`язок» внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 про дату звільнення з 20.05.2013р. на 17.05.2016р. Стягнуто з ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв`язку «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 кошти за час затримки трудової книжки та вимушеного прогулу за період з 20.05.2013 р. по день повернення трудової книжки 17.05.2016р. в розмірі 91617,75грн. з відрахуванням всіх належних виплат на обов`язкові платежі та збори. Стягнути з ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв`язку «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3000,00грн. та 4350,00грн. витрати на правову допомогу.

01.12.2016 року ухвалою апеляційного суду Вінницької області рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 08.07.2016року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.11.2017 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 08.07.2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 01.12.2016року залишено без змін.

В постанові Верховного Суду України від 15.04.2020 р. в цій справі зазначено мотиви, з яких виходить Верховний Суд, скасовуючи рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.02.2019 р. та постанову Вінницького апеляційного суду від 15.05.2019 р., та передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Зокрема, зазначено про те, що відповідно до пункту третього частини першої статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Висновки суду першої інстанції про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту та не надано доказів звернення до уповноважених органів з приводу проведення перевірки достовірності відомостей про нього як про застраховану особу для захисту своїх порушених прав, суперечать положенням пункту третього частини першої статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який надає право працівнику безпосередньо в судовому порядку вимагати від страхувальника сплати страхових внесків. Звертаючись до суду за захистом своїх прав як особи, застрахованої відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач подав суду довідку про індивідуальні відомості застрахованої особи, облік якої веде Пенсійний фонд України (довідка форми ОК-5), з якої встановлено, що в період січень-грудень 2012 року, травень-грудень 2013 року, 2014-2016 роки не відображені відомості ні про нараховану заробітну плату, ні про перерахований ЄСВ, що необхідні для визначення розміру пенсії ОСОБА_1 (том 1, а.с. 39-43). Таким чином, вирішуючи спір в частині нарахування та стягнення ЄСВ на застраховану особу ОСОБА_1 , суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та не надав оцінку зібраним у справі доказам (зокрема, довідкам ОК-5).

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює сво. Дію на всі вили зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 р. у справі №757/14073/16-ц (провадження №61-29305сво18) вказано : «непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права». Щодо вимог про покладення відповідальності на відповідача за затримку розрахунку та стягнення сум недоплат за судовими рішеннями у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 р. зазначено про те, що у порушення вимог частин першої та третьої статті 13 ЦПК України, судом першої інстанції не вирішено позов, заявлений до ПрАТ «Діпрозв`язок» про стягнення компенсації, передбаченої статтею 117 КЗпП України та стягнення сум недоплат за судовими рішеннями. Під час вирішення спору в частині стягнення компенсації, передбаченої статтею 117 КЗпП України, суду першої інстанції необхідно врахувати висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 р. у справі №369/10046/18 (провадження №61-9664сво19).

Щодо вимог про стягнення моральної (немайнової шкоди) Верховний Суд зазначає наступне. Вимога позивача про стягнення моральної (немайнової шкоди) є похідною від вимог про стягнення компенсації, передбаченої статтею 117 КЗпП України та суми недоплат за судовими рішеннями. Тому її вирішення буде напряму залежати від того, чи встановить суд першої інстанції порушення прав позивача щодо нарахування компенсації, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

При новому розгляді справи судом першої інстанції враховано вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції від 15.04.2020 р.

Так, положеннями пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що платникам єдиного внеску є роботодавці: підприємства України, незалежно від форма власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору або інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою підприємцем, якщо виконувані роботи надавані послуги відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому

числі філії представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з п.п. 1,4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нарахувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, розмір єдиного внеску визначений розділом III Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а в частині адміністрування - Податковим кодексом України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 12 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску регулюється статтею 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відповідно до якого сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» органи доходів і зборів мають право проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у осіб, які провадять незалежну професійну дальність, фізичних осіб-підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей поданих до державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, осіб, які проводять незалежну професійну діяльність, а також від фізичних осіб-підприємців усунення виявлених порушень законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску; стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску; порушувати в установленому законом порядку питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску; у разі виявлення фактів порушення порядку нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску звертатися в установленому законом порядку до відповідних правоохоронних органів.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» органи доходів і зборів зобов`язані здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про збір та облік єдиного і внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на органи пенсійного фонду покладено функції по контролю за достовірністю відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Також повноваження органів пенсійного фонду визначені ст.ст. 14-1, 23 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 13-1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Пенсійний фонд та його територіальні органи мають право, зокрема, у разі виявлення за результатами перевірки поданих страхувальником недостовірних відомостей про застрахованих осіб видавати приписи щодо усунення цих порушень.

Положеннями ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів, органами пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Крім того, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату, яка є виконавчим документом.

У ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне

страхування» зазначено, що в разі ухилення страхувальника чи його посадових осіб від надання територіального органу Пенсійного фонду звітності чи інших документів про сплату страхових внесків ці страхові внески обчислюються територіальним органом Пенсійного фонду в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Позивач не звертався до уповноважених органів з приводу проведення перевірки достовірності відомостей про нього, як про застраховану особу, та відносно відповідача не виносився припис про усунення порушень.

Матеріали справи не містять доказів про те, що у відповідача має місце недоїмка, про яку орган доходів і зборів надсилав вимогу відповідачу про її сплату.

Рішення судів по справах №203/180/2012, №128/1539/2013-ц,

№128/4727/14-ц, 128/616/16-ц виконані відповідно до тексту резолютивних частин.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає до стягнення, без утримання податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Суди в рішеннях по справах №203/180/2012, №128/1539/2013-ц, №128/4727/14-ц визначили суми до стягнення без утримання ЄСВ.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 08.07.2016р. по справі №128/616/16-ц стягнуто кошти за час затримки трудової книжки та вимушеного прогулу з відрахуванням всіх належних виплат на обов`язкові платежі та збори. ЄСВ було сплачено, що підтверджується платіжним дорученням №5 від 04.01.2018 р. та платіжним дорученням №6 від 04.01.2018р.

Верховний Суд у Постанові від 15.04.2020 по справі № 127/3821/18 зазначив, що з довідки форми ОК-5 (том 1 а.с. 39-43) встановлено, що в період січень-грудень 2012 року, травень-грудень 2013 року, 2014-2016 роки не відображені відомості про нарахування заробітної плати та перерахування ЄСВ.

Але з довідки форми ОК-7 від 22.10.2018 року вбачається, що в період травень-грудень 2013 року, 2014 рік, 2015 рік та 2016 рік за ОСОБА_1 сплачено страхові внески.

Тому, якщо Позивач вважає, що страхові внески сплачені невірно чи не в повному обсязі, такі Факти повинен перевіряти компетентний контролюючий орган та приймати рішення в межах компетенції. Або ж доказом цього може бути судова бухгалтерська експертиза.

Ретельно проаналізувавши положення законодавства та враховуючи вказівки суду касаційної інстанції щодо зобов`язання сплати ЄСВ по вищезазначених судових рішеннях суд прийшов до висновку про таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» роботодавці нараховують єдиний внесок, зокрема на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну й додаткову заробітну плати, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці».

У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі №369/10046/18, провадження № 61-9664сво19, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються

із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові

правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які

перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Такий висновок зробив Верховний Суд у Постанові в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі №369/10046/18, провадження № 61-9664сво19.

Якщо середній заробіток за час вимушеного прогулу не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати, то і не може бути базою оподаткування для Єдиного внеску.

Наступною позовною вимогою є : стягнення коштів за затримку виконання судових рішень згідно із ст. 625 ЦКУ інфляційних збитків за коефіцієнтом інфляції 119,8% за період затримки виконання рішення суду, що тривають з 01.12.2016р., стягнути з відповідача кошти за затримку виконання судового рішення по справі №128/616/16-ц, а саме кошти:

-- 32 719,09 грн. - інфляційні збитки за період затримки виконання рішення суду;

- 3 636,00 грн. - 3% річних із простроченої суми;

-стягнення 179 098,95 грн. на підставі ст. 117 КЗпП компенсаційних коштів за період затримки виконання судового рішення, за 541 день (з 08.07.2016 р. по 05.02.2018 р.)

- 369,71 грн. - комісійні по справі №128/616/16-ц;

- кошти недоплат по судових рішеннях по справах №203/180/12, №128/1539/13-ц , №128/4727/14-ц, №128/616/16-ц.

Положення ст. 625 ЦК України не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права. Така позиція закріплена у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18). Також про це є вказівка Верховного Суду від 15.04.2020 р. в цій справі.

Згідно з постановами державних виконавців виконавчі провадження з виконання виконавчих листів по справах №230/180/12, №128/1539/13-ц, №128/4727/14-ц та №128/616/16-ц завершені у зв`язку з фактичним повним виконанням вказаних виконавчих листів, а тому відсутні підстави для стягнення коштів недоплат.

Рішення судів у цивільних справах №230/180/12, №128/1539/13-ц, №128/4727/14-ц та №128/616/16-ц виконувались в примусовому порядку через Солом`янський районний відділ ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Виконавчі провадження завершені, про в матеріалах справи є відповідні постанови. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень позивач не звертався із скаргами на рішення дії чи бездіяльність державного виконавця.

Так при перерахуванні коштів ОСОБА_1 через відділ ДВС банк стягував комісію за грошовий переказ і якщо стягувач вважає виплату коштів за вирахуванням комісії протиправними, такі вимоги можуть бути пред`явлені до органу ДВС чи банку, який здійснював касові операції. Але суд вважає за необхідне зазначити, що стягнення комісії на користь банку відповідає положенням Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про Національний банк України», Постанови Правління НБУ від 25.09.2018 р. №103 «Про затвердження Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні».

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Підстави позову ОСОБА_1 про те, що йому виплачені не всі кошти по судових рішеннях стосуються порядку виконання судових рішень, що визначений Законом України «Про виконавче провадження». І позивач вправі оскаржити постанови державних виконавців про закінчення виконавчих проваджень з підстав не повного виконання судових рішень.

Відтак позовні вимоги про стягнення недоплат, комісійних та виконавчих зборів з Відповідача за судовими Рішеннями у цивільних справах №230/180/12, №128/1539/13-ц, №128/4727/14-ц та № 128/616/16-ц, які виконувались через Солом`янський районний відділ ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві є безпідставними.

Щодо стягнення 179 098,95 грн. на підставі ст. 117 КЗпП України як компенсаційних коштів за період затримки виконання судового рішення в справі №128/616/16-ц, за 541 день (з 08.07.2016 р. по 05.02.2018 р.).

Розрахунок суми є не достеменним. Позивач обраховує компенсацію з 08.07.2016 р. дати ухвалення рішення суду, яке оскаржувалось відповідачем та не набрало законної сили у день його проголошення 08.07.2016.

Зважаючи на висновки Верховного Суду, зроблені у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 369/10046/18, провадження № 61-9664сво19, стягнення компенсаційних коштів за період затримки виконання судового рішення на підставі ст.117 КЗпП не відповідає належному способу захисту прав.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз приписів статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. У разі невиконання такого обов`язку з вини роботодавця, у працівника виникає право вимагати виплати йому роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період триваючого порушення роботодавцем права працівника на оплату праці.

Отже, законодавцем покладено на підприємство, установу,, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать і у разі невиконання зазначеного обов`язку до роботодавця застосовується відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Тобто, стаття 117 КЗпП передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, а не можливість стягнення компенсаційний коштів за період затримки виконання судового рішення про стягнення коштів за час вимушеного прогулу.

До того відповідно до норм матеріального права (ст. 236 КЗпП) у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

В справі №128/616/16-ц предмет спору інший, ніж поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Однією з позовних вимог є стягнення з відповідача коштів не донарахованих станом на 05.03.18 р. по справі №128/616/16-ц в сумі 25 026,55 грн.

За виконавчим листом в справі № 128/616/16-ц здійснені повні перерахування відповідно до рішення суду.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 08.07.2016р. змінено дату звільнення ОСОБА_1 з роботи з ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів і споруд зв`язку «Діпрозв`язок» з 20.05.2013 на день повернення трудової книжки 17.05.2016р.; зобов`язано ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів і споруд зв`язку «Діпрозв`язок» внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 про дату звільнення з 20.05.2013 року на 17.05.2016 року; стягнуто з ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів і споруд зв`язку «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 кошти за час затримки трудової книжки та вимушеного прогулу за період з 20.05.2013 року по день повернення трудової книжки 17.05.2016 року в розмірі 91617,75 гривень з відрахуванням всіх належних виплат на обов`язкові платежі та збори; стягнено з ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів і споруд зв`язку «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3000,00 гривень та 4350,00 гривень витрат на правову допомогу.

На виконання цього рішення суду відповідач сплатив податок з доходу ОСОБА_1 (платіжне доручення № 4 від 04.01.2018 р.), військовий збір (платіжне доручення № 3 від 04.01.2018 р.), ЄСВ (платіжне доручення №5 та №6 від 04.01.2018 р.) та сплатив сам борг (платіжне доручення №7 від 04.01.2018 р. та № 45 від 18.01.2018 р.). Судом не встановлено суми недоплати при примусовому виконанні рішення суду №128/616/16-ц.

Розрахунку сум недоплати в розмірі 25 026,55 грн. позивач не подав.

Позовною вимогою є стягнення моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. Така позовна вимога є похідною від вимоги про стягнення недоплат, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 15.04.2020 р., а відтак не підлягає задоволенню.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На виконання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, відповідач повідомив про те, що надасть суду додаткові докази понесених витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Керуючись ст. 4, 6, 7, 9, 12, 12-1, 13, 13-1, 14, 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», ст. 94, 117, 236, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 4, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Встановити представнику відповідача ПрАТ «Діпрозв`язок» строк для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат на правову допомогу протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 261 ЦПК України відомості про учасників справи :

Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач Приватне акціонерне товариство «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок», 03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 3, .

Суддя