Справа № 236/3965/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді - Шаньшиної М.В.,

за участю секретаря - Грицай Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Лиман, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Об`єднаної територіальної громади в особі Лиманської міської ради Донецької області про встановлення факту родинних відносин, визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

20.11.2020 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Об`єднаної територіальної громади в особі Лиманської міської ради Донецької області про встановлення факту родинних відносин, визначення додаткового строку для прийняття спадщини(а.с. 1-2).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, однак надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов повністю(а.с. 28).

Представник відповідача Об`єднаної територіальної громади в особі Лиманської міської ради Донецької областів судове засідання не прибув, однак до суду надійшла заява, в якій представник просить розглядати справу без його участі за наявними документами у справі, рішення ухвалити на розсуд суду(а.с.39-40).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дружківка, Донецької області, померла баба позивача ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 27.03.2018 року, актовий запис № 290(а.с.5, 15-16).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою ( ст. 1220 ч.ч.1,2 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Після смерті ОСОБА_2 залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що належали померлій на підставі свідоцтва на права на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської ДНК Ревіною І.М. 28.03.1995 року за реєстровим № 1-586, зареєстрованого в Слов`янському БТІ 03.04.1995 року за реєстровим № 1069(а.с.8), та земельної ділянки, загальною площею 0,1500га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка належала померлій на підставі Державного акта на право приватної власності на землю, серії ДН, виданого 03.12.1996 року Ямпільською селищною радою(а.с.10-13).

Статтею 1217 ЦК України передбачені види спадкування. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

За життя 02.03.2000 року ОСОБА_2 склала заповіт, відповідно до змісту якого, все майно, що буде належить спадкодавцю за законом на день смерті заповідала своєму синові (батьку позивача) (а.с.16) ОСОБА_3 . Заповіт посвідчений секретарем Ямпільської селищної ради Краснолиманського району Донецької області Воробйовою Н.Д. 02.03.2000 року за реєстровим № 13, на теперішній час не змінений та не скасований, що підтверджується повідомленням державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори Алексєєвою В.Є. від 01.12.2020 року(а.с.31-33).

Положеннями ч. 1 ст.1266 ЦК України передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

На теперішній час позивач є єдиним спадкоємцем за правом представлення після смерті спадкодавця ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , інші спадкоємці відсутні(син спадкодавця ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 27.01.2017 року, актовий запис № 102)(а.с.6), тобто до відкриття спадщини), що підтверджується повідомленням державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори Алексєєвою В.Є. від 01.12.2020 року(а.с.31-33).

Згідно постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки, згідно вимог ст. 1269 ЦК України, позивач не прийняв спадщину у встановлений законом шестимісячний строк після смерті спадкодавця ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також не встановлений факт родинних відносин між померлою спадкодавицею ОСОБА_2 та її сином (батьком позивача), померлим ОСОБА_3 та позивачем, оскільки прізвище померлої в свідоцтві про смерть зазначено як « ОСОБА_4 », а померлого батька позивача та самого позивача « ОСОБА_5 »(а.с.7).

Таким чином на теперішній час позивач позбавлений права на спадщину та в позасудовому порядку не має можливості вирішити це питання.

Факт родинних відносин між померлою спадкодавицею ОСОБА_2 та її сином (батьком позивача), померлим ОСОБА_3 та позивачем підтверджується письмовими доказами.

Так, згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 , виданного 24.07.1958 року, матір`ю зазначена російською мовою « ОСОБА_6 »(а.с.15).

Батьком ОСОБА_1 , в свідоцтві про народження зазначений російською мовою « ОСОБА_7 »(а.с.16).

Згідно п. 1 ч.1ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №5Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Встановлення даного факту для позивача має юридичне значення, оскільки від цього факту безпосередньо породжуються юридичні наслідки, в даному випадку прийняття спадщини, і законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд зауважує, що за часів УРСР документообіг вівся російською мовою, актові записи реєструвалися російською мовою, як заповнювалися і свідоцтва органами РАЦС. Тому при видачі паспорту громадянина України був здійснений некоректний переклад прізвища баби позивача з російської на українську мову.

Отже, з наведених доказів вбачається, що позивач ОСОБА_1 , та померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , є онуком та сином відповідно ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При прийнятті рішення відповідно до ст. 80 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Враховуючи викладене, суд вважає, що факт родинних відносин повністю доведений, а тому позовні вимоги в частині встановлення факту родинних відносин, підлягає задоволенню.

Статтею 1272 ЦК України передбачені наслідки пропущення строку для прийняття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач не мав змоги належним чином, своєчасно, протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, в зв`язку життєвими обставинами, оскільки позивач був переконаний, що прийняв спадщину, оскільки весь час володів, користувався та розпоряджався спадковим майном, що підтверджується актом № 222/2531 від 16.10.2020 року, складеним старостою та членами комісії, засвідченим Виконавчим комітетом Лиманської міської ради(а.с.17), а також довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округ 25.10.2017 за реєстровим № 5472, якою померла ОСОБА_2 уповноважила в тому числі позивача ОСОБА_1 управляти і розпоряджатися всім своїм майном, та здійснювати інші дії(а.с.14), а тому просить визнати вказані обставини поважними, та визначити додатковий строк для прийняття спадщини, протягом трьох місяців.

Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Дана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року м. Київ, справа № 681/203/17-ц провадження № 61-26164св18.

Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).

Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу.

Суд враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивач втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця, яка доводилася йому рідною бабою. І спочатку смерть близької людини, а потім і втрата спадкового майна будуть для нього занадто надмірним тягарем, і при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи.

Суд враховує також роз`яснення, які містяться в п. 24 ППВСУ від 30.05.2008 № 7, згідно з якими поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій; зібрані у справі докази, їх належна оцінка заслуговують на увагу, являються доведеними, та вказують на наявність підстав для задоволення позову в частині визначення додаткового строку на прийняття спадщини та вважає за можливе ОСОБА_1 визначити додатковий строк - три місяці, який буде достатній для подання заяви про прийняття спадщини.

Керуючись ст. 1258, 1261, 1268, 1272 ЦК України, ст. 12, 13, 81, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Об`єднаної територіальної громади в особі Лиманської міської ради Донецької області про встановлення факту родинних відносин, визначення додаткового строку для прийняття спадщини - задовольнити повністю.

Встановити факт родинних відносин, визнавши ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , онуком та сином відповідно ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м. Дружківка, Донецької області.

Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьохмісячний додатковий строк, з дня набрання рішенням законної сили, який буде достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м. Дружківка, Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Текст рішення виготовлений 08.12.2020 року.

Суддя -