печерський районний суд міста києва
03 грудня 2020 року Печерський районний суд м. Києва
у складі головуючого судді Литвинової І. В.,
при секретарі судових засідань Винник С. М.,
розглянувши у відкритому судовому засідання у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», третя особа Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» про зобов`язання вчинити дії,
І. Позиція сторін у справі.
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до ТОВ «Українське бюро кредитних історій», у якому просив зобов`язати відповідача вилучити з кредитної історії в інформаційних ресурсах (базах даних) інформацію про наявність кредитної заборгованості позивача перед АТ «Перший український міжнародний банк», що зазначена як «тип кредиту Кредитний договір на інші споживчі потреби, дата видачі кредиту 26 травня 2008 року, сума кредиту 822, 88, поточна заборгованості 0, 00, поточна прострочена заборгованість 0, 00, валюта UAH.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивачу стало відомо про розміщення відносно нього інформації як про суб`єкта кредитної історії із непогашеною заборгованістю перед АТ «ПУМБ», існування з яким позивач заперечує будь-які договірні відносини взагалі. Позивач вказує, що не надавав згоди на розповсюдження та передачу своїх персональних даних, у тому числі третім особам та ТОВ «Українське бюро кредитних історій». Позивач стверджує, що звертався до банку з вимогою надати інформацію про наявність зобов`язань та направити підтверджуючі документи, але відповіді не отримав.
Відповідач і третя особа у справі не скористалися своїм правом на подання заяв по суті позову.
ІІ. Процесуальні дії і рішення у справі.
29 вересня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 05 травня 2020 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
05 жовтня 2020 року ухвалою судді залишено позовну заяву без руху, на виконання якої 15 жовтня 2020 року подано позовну заяву з додатками та примірники для відповідача і третьої особи.
Ухвалою від 26 жовтня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін у справі.
02 грудня 2020 року на електронну пошту суду надійшла заява позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти постановлення заочного рішення суду.
У судове засідання сторони не з`явилися, інші, окрім зазначених, заяви по суті позову або з процесуальних питань не надходили до суду.
Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
ІІІ. Фактичні обставини справи.
Заперечуючи укладення вказаного договору з банком і отримання таких кредитних коштів, позивач звернувся до відповідача і третьої особи, з метою отримання додаткової інформації.
Від банку позивач не отримав відповідь на свій запит, а відповідач листом від 18 вересня 2020 року № 1732 повідомив, що, з метою підтвердження наявності згоди позивача на збір, зберігання, використання та поширення інформації через бюро, звернувся до АТ «ПУМБ», який підтвердив інформацію, що позивач є клієнтом банку і згоду надавав.
ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.
Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначені Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій».
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Користувач Бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію.
Згідно з пунктом 2 частини першої ст. 7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», відомості про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії це: а) відомості про кредитний правочин та зміни до нього (номер і дата укладання правочину, сторони, вид правочину); б) сума зобов`язання за укладеним кредитним правочином; в) вид валюти зобов`язання; г) строк і порядок виконання кредитного правочину; ґ) відомості про розмір погашеної суми та остаточну суму зобов`язання за кредитним правочином; д) дата виникнення прострочення зобов`язання за кредитним правочином, його розмір і стадія погашення; е) відомості про припинення кредитного правочину та спосіб його припинення (у тому числі за згодою сторін, у судовому порядку, гарантом тощо); є) відомості про визнання кредитного правочину недійсним і підстави такого визнання.
Згідно з частинами першої, другої ст. 9 Закону інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з Користувачем. Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо нього надає до Бюро інформацію про себе, що ідентифікує його як Користувача; про суб`єкта кредитної історії, яка визначена п. п. 1, 2 частини першої ст. 7 цього Закону.
Відповідно до частини першої ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», бюро вилучає з кредитної історії:
1) інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, договору або визнання їх недійсними;
2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього;
3) інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії.
Відповідач не отримує та не зберігає згоди позичальників на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації щодо них. Така згода надається банку-кредитору при укладенні кредитного правочину, є однією з умов і невід`ємною частиною кредитного правочину та зберігається банком у кредитній справі позичальника.
Банки, які передають інформацію про кредитні правочини, відповідають за наявність письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через відповідача інформації щодо нього та зберігають оригінал даної згоди.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до норм частини першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доводи позивача не підтверджені, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, у зв`язку з чим у задоволенні позову відмовляється.
Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.
На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись
ст.ст. 3, 8, 21, 22, 24, 61, 129, 129-1 Конституції України,
ст.ст. 1-16, 22 Цивільного кодексу України,
ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій»,
ст.ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 274-279, 280-289, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», третя особа Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» про зобов`язання вчинити дії, залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова