РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2020 року

м. Рівне

Справа № 570/3372/19

Провадження № 22-ц/4815/1298/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2020 року у складі судді Гнатущенко Ю. В., ухвалене в м. Рівне об 11 годині 32 хвилини, повний текст рішення складено 14 вересня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 31.05.2019 року о 15 годині її сусід відповідач ОСОБА_2 , перебуваючи в дворі котеджного містечка по АДРЕСА_1 , кувалдою здійснив пошкодження бетонного бордюру, що розділяє в`їзди сусідніх гаражів, які межують. Бетонний бордюр був збудований та зміцнений квадратними залізними трубами, на які, в подальшому, планувалось встановити огорожу на її земельній ділянці кадастровий номер :01:032:0168 та на відстані 70 см від земельної ділянки кадастровий номер :01:032:0165, що у власності родини відповідача. Наступного дня її син ОСОБА_3 звернувся до Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області із заявою від 01.06.2019 р., зареєстрованою в ЖЄО №5289 по факту пошкодження бетонного бордюру. 18.06.2019 р. ним отримано відповідь від 04.06.2019 р. та рекомендовано звернутися до суду в порядку приватного обвинувачення задля вирішення питання по суті.

Згідно акту-приймання-здавання виконаних робіт за договором №13 від 25.06.2019 р. нею було оплачено 200 грн. за складання кошторисної документації по об`єкту «Влаштування благоустрою території за адресою: АДРЕСА_1 ». Вартість відновлювальних робіт згідно кошторису складає 1886,40 грн., тому розмір заподіяної шкоди складає 2084,40 грн.

01.07.2019 року вона звернулася до відповідача з вимогою про відшкодування завданої шкоди, однак станом на день звернення до суду із позовом, кошти відповідачем не відшкодовані.

Розмір заподіяної їй моральної шкоди оцінює в 5000 грн. Ціна враховує усі страждання, які довелося їй перенести, зокрема: порушення звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоров`я, а також моральних страждань, пов`язаних з пошкодження її майна.

Її витрати на отримання правничої допомоги склали 7200 грн., що підтверджується договором №01/06/2019 від 01.06.2019, розрахунком витрат від 11.07.2019 р., рахунком-фактурою №08 від 11.07.2019 р., актом приймання-передачі від 11.07.2019 р.

Просила суд стягнути з відповідача на свою користь майнові збитки на загальну суму 2086,40 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн., судові витрати, в тому числі на правничу допомогу в сумі 7200 грн..

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2020 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2086,40 грн. матеріальної шкоди, 1000 грн. моральної шкоди, в рахунок понесених нею судових витрат щодо судового збору 768,40 грн. та 3800 грн. за проведення судової експертизи. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь корись держави 768,40 грн. В іншій частині в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди вмотивоване передбаченим законом обов`язком особи, яка завдала своїми не правомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам іншої фізичної або юридичної особи відшкодувати цю майнову шкоду, а також шкоду, завдану майну фізичної або юридичної особи, в повному обсязі, та обґрунтоване тими обставинами справи, що заподіяна позивачу діями відповідача майнова шкода перебуває у причинному зв`язку з протиправними винними діями відповідача. Судом взято до уваги, що вимоги про відшкодування матеріальної шкоди та її розмір доведені належними та достовірними доказами.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на положеннях ч.1 ст.1167 ЦК України, яка передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Судом взято до уваги тривалість, глибину моральних страждань позивача, враховано принцип справедливості та співмірності уз зв`язку з чим позов задоволено частково.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу вмотивоване відсутністю належних і достовірних доказів на підтвердження таких витрат та обґрунтовано тим, що надані стороною позивача акт приймання-передачі послуг розрахунок вартості та рахунок-фактура не є документами, які свідчать про оплату цих витрат, оформленими у передбаченому законом порядку.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції сторони оскаржили його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає про безпідставність задоволення вимоги про стягнення матеріальної шкоди та пояснює, що позивачкою було надано кошторисну документацію, яка містить лише загальний перелік будівельних робіт, як-от: очищення, навантаження, перевезення сміття, труба профільна, установлення закладних деталей тощо, і з неї неможливо встановити, чи стосуються зазначені будівельні роботи саме пошкодженого бордюру, а також того, що такі роботи були або будуть виконані. Заперечує посилання суду на висновок експерта № 200203/1_30 від 02.03.2020 року як на доказ того, що бетонний бордюр знаходився саме на земельній ділянці позивачки. Та вважає такий доказ недопустимим, оскільки він не був поданий у встановлений ч. 8 ст. 83 ЦПК України строк, а доданий вже на стадії дослідження доказів. Пояснює, що проїзд через земельну ділянку позивачки є єдиним проїздом до його частини будинку, а бетонний бордюр, на який позивачка мала намір встановити паркан, не лише створює перешкоди у заїзді йому, але і так само унеможливить проїзд пожежної машини у випадку виникнення пожежі. Доводить про відсутність обґрунтувань завдання моральної шкоди позивачці та вказує, що в судовому засіданні вона не змогла пояснити, які саме душевні страждання були їй завдані, у чому вони виявилися. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові у повному обсязі.

В поданому на апеляційну скаргу ОСОБА_2 відзиві ОСОБА_1 вважає її необґрунтованою і безпідставно та просить відмовити у її задоволенні.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди, однак вважає його необґрунтованим в частині відхилення позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу. Пояснює, що на підтвердження понесення таких витрат вона надала суду Договір № 01/06/2019 про надання правової допомоги від 01.06.2019, укладений між нею та Адвокатським об`єднанням «Династія»; Акт приймання-передачі послуг за цим Договором, складений 11.07.2019 року; Розрахунок витрат, пов`язаних із виконанням цього Договору, і з детальним описом наданих послуг; Рахунок-фактуру №08 від 11.07.2019р. на суму 7 200,00 грн.. Стверджує, що місцевий суд неправомірно послався на те, що надані нею докази понесення судових витрат не оформлені у встановленому законом порядку та не є доказами фактичної сплати вказаних витрат. Доводить, що всі докази надання правничої допомоги були нею подані ще до початку розгляду справи, і вони безспірно вказують, що правова допомога надавалася їй в рамках провадження за її позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Покликаючись на те, що суд, задовольняючи вимоги по суті спору, повинен був стягнути з відповідача також і судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 7 200,00 гривень та в цій частині позов задовольнити, а решті рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки кадастровий номер :01:032:0168 згідно договору купівлі-продажу від 14.03.2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Киселюк О.В..

31.05.2019 року відповідач ОСОБА_2 , скориставшись підручним інструментом, пошкодив бордюр, який знаходився на території цієї земельної ділянки, про що відповідач давав пояснення під час розгляду звернення позивачки до Рівненського РВП Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області.

Даний факт відповідачем не спростовано.

Факт пошкодження бордюру на земельній ділянці позивачки підтверджується висновком експерта №200203/1_30 від 02.03.2020 року, складений судовим експертом ПП «Експерт-Рівне-Консалт» Зібером О. В ..

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи (неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії); наявність шкоди (втрата або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; а також вину завдавача шкоди.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Як вбачається з матеріалів та обставин справи, позивачем надано достовірні та беззаперечні докази наявності причинного зв`язку між неправомірними діями відповідача та завданою матеріальною шкодою майну, котрий є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

У ч. 1 ст. 1166 ЦК Ураїни міститься пряма вказівка на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов?язкову підставу деліктної відповідальності. Протиправна поведінка в цивільних правовідносинах означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином (бездіяльність). Деліктні зобов?язання ґрунтуються на принципі генерального делікту, згідно з яким кожному заборонено завдавати шкоду майну чи особі та будь-яке завдання шкоди іншому вважається протиправним, якщо особа не уповноважена на це.

Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, яка означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).

Як зазначалося вище, відповідач ОСОБА_2 не заперечував факту вчинення ним дій з пошкодження бордюру, що розташований на земельній ділянці позивачки і є її власністю. Не заперечив він цього і в апеляційній скарзі, зазначаючи лише про свою незгоду із розміром заподіяної шкоди та неправомірністю встановлення позивачкою бордюру, що заважає проїзду на належну йому земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1, п.3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як, зокрема, висновки експерта, письмові докази.

На підтвердження розміру майнової шкоди (збитків) позивачкою надано кошторис відновлювальних робіт, здійснений ПП «Фірма МВМ», згідно якого ця вартість складає 1886,40 грн.. Окрім цього просила стягнути витрати, які вона понесла у зв`язку із оплатою роботи ПП «Фірма МВМ» на суму 200 грн., що підтверджується відповідним актом, а всього 2086,40 грн..

Ці докази відповідачем не спростовані, а покликання на невідповідність заявленої суми збитків реальній шкоді внаслідок пошкодження бордюру не підтвердження належними і достатніми доказами у відповідності до вимог ст. 77-80.

В частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, то, на думку апеляційного суду, визначений судом першої інстанції розмір морального відшкодування у сумі 2 000,00 гривень відповідає принципу розумності та справедливості, а також тривалості моральних страждань позивача, завданих незаконним позбавленням майна.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, тощо. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як встановлено судом, моральні страждання позивача виникли у зв`язку з діями відповідача у вигляді пошкодження її майна (бордюру на її земельній ділянці), та, як наслідок, позбавлення її можливості користуватися своїм майном у попередньому його стані та необхідності відновлення його до придатного до користування стану.

Враховуючи обставини справи у їх взаємозв`язку з нормами закону, котрими ті регулюються, оцінюючи тривалість, глибину моральних переживань позивача, їх характер, апеляційний суд вважає, що відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000,00 гривень є достатньою та справедливою компенсацією щодо позивача, так і пропорційним стягненням для відповідача.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, в частині відмови у задоволенні яких позивачкою оскаржене рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).

Як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду справи судом першої інстанції як позивач, так і її представник зазначали про фактичне понесення позивачкою витрат на правову допомогу, що доводилося саме доказами, які долучені до позовної заяви та безпосередньо досліджувалися у судовому засіданні. Такі ж обґрунтування в цій частині містить і апеляційна скарга позивача.

Матеріали справи не містять належних доказів понесення позивачкою витрат на правову допомогу у розмірі 7200 грн., а саме відповідного платіжного документа, який би був поданий суду у встановленому законом порядку та строк.

Долучені до позовної заяви докази: договір про надання правової допомоги №01/06/2019 від 01.06.2019 р., акт приймання-передачі наданих послуг за Договором №01/06/2019 про надання правової допомоги від 01.06.20149 р., розрахунок витрат пов`язаних з наданням послуг за Договором №01/06/2019 про надання правової допомоги від 01.06.2019 р., рахунок фактура №08 від 11.07.2019 р. не є підтвердженням фактичної оплати послуг клієнтом, оскільки вони не є платіжними документами.

Виходячи з того, що на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення стороною позивача не було подано доказів понесення таких витрат позивачкою, і нею не заявлялося про існування обставин, які б перешкоджали надати докази понесення судових витрат до ухвалення судом рішення, у зв`язку з чим вимога про стягнення витрат на правничу допомогу не підлягає до задоволення.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційних скарг сторін апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2020 року залишити без змін.

Відновити дію рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Шимків С. С.