Справа №949/1099/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді: Оборонової І.В.,

за участю секретаря: Волкодав А.А.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про незаконне звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 та просить визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного його звільнення на підставі п.3 ст.36 КЗпП та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 листопада 2018 року по 12 травня 2020 року.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 01 серпня 2018 року він із відповідачем уклав на невизначений строк трудовий договір та був прийнятий на роботу збиральником виробів з деревини.

14 листопада 2018 року позивача було призвано для проходження строкової військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що відповідача було повідомлено Дубровицьким військовим комісаріатом у встановленому законодавством порядку. Однак, всупереч передбачених законом гарантій, щодо збереження робочого місця, посади та середнього заробітку, на адресу позивача надійшла трудова книжка. Крім того, всупереч нормам чинного законодавства батьків позивача в усному порядку було повідомлено про його звільнення. При цьому, ні наказу про звільнення, ні письмового повідомлення від роботодавця, ні запису в трудовій книжці про звільнення здійснено не було.

10 жовтня 2019 року позивач звернувся до відповідача про надання йому копії наказу про звільнення. На що позивач отримав письмову відповідь, що прав та гарантій, встановлених ст. 119 КЗпП України він не має. Оскільки він призваний на строкову військову службу на загальних підставах, під час чергового призову поза межами періоду мобілізації, або воєнного часу та звільнений відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Не погоджуючись з такою відповіддю, позивач звернувся у письмовій формі до Головного управління держпраці у Київській області для перевірки законності дій відповідача щодо його звільнення з роботи, як громадянина призваного на строкову службу, проте, чіткої відповіді він не отримав.

Позивач вважає, що його звільнено неправомірно, оскільки п.3 ст.36 КЗпП України визначає, що підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу. Однак Указом Президента України від 02.03.2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» №189/2014. Указом Президента України №303/2014 від 17.03.2014 року «Про часткову мобілізацію» почав діяти особливий період, який продовжує діяти і на даний час. Тому, застосування п. 3 ст. 36 КЗпП України обмежене, а на осіб, яких призвали на строкову службу, які були мобілізовані, чи уклали військовий контракт, поширюються положення частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада. Тому звільнення на такій підставі можливе лише після закінчення особливого періоду.
Позивач, як військовозобов`язаний, був звільнений з роботи, проте з відповідним наказом про своє звільнення не був ознайомлений, і роботодавцем також не внесено запис про його звільнення до трудової книжки. Також з позивачем на день звільнення не було проведено розрахунок.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити.
Від відповідача фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до початку розгляду справи надійшов відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позову вона просить відмовити, судові витрати покласти на позивача.
Також просить розгляд справи провести без її участі.
Додатково ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву вказує, що 01 серпня 2018 року позивач був прийнятий на постійну роботу збиральником виробів з деревини, з яким, відповідно п.6 ч.1 ст.24 КЗпП України було укладено у письмовій формі трудовий договір, а до трудової книжки було внесено запис про прийняття його на роботу. Після чого, один примірник трудового договору і трудова книжка були передані на зберігання позивачу. За укладеним договором, позивач відпрацював фактично три місяці. У листопаді 2018 року позивач на роботу не прибув, та з письмового повідомлення від його батька відповідач дізналась, що позивач призваний на строкову військову службу в ході чергового призову громадян України та 15 листопада 2018 року відправлений у військову частину. 20 листопада 2020 року трудовий договір із позивачем на підставі п.3 ст.36 КЗпП України було припинено. Провести розрахунок із позивачем, відповідно до ст.116 КЗпП України не виявилось можливим, оскільки в день припинення трудового договору відповідач не працював і в подальшому за отриманням розрахунку до місця роботи не прибув, а письмової згоди про здійснення розрахунку у спосіб, визначений ч.5 ст.24 Закону України "Про оплату праці" не надав. До свого примірника трудового договору відповідач внесла запис про дату і підстави його припинення. Однак, отримати підпис позивача та внести аналогічний запис до примірника трудового договору позивача, не виявилось можливим, оскільки до місця роботи після жовтня 2018 року він не з`являвся і поштою свій примірник не надсилав. Також вказала, що позивач з жовтня 2018 року за місцем роботи не з`являвся і вимоги про розрахунок в порядку ст. 116 КЗпП України не пред`являв, а тому спроба позивача покласти на неї відповідальність за затримку розрахунку при припиненні трудового договору є необгрунтованою. Крім того, вказала, що наказ про звільнення позивача нею не видавався, оскільки обов`язковість видання письмових наказів у господарській діяльності фізичної особи - підприємця, не встановлена.
Відносно незаконності припинення трудового договору вказала, що призов позивача відбувався до запровадження воєнного стану. Загальна мобілізація оголошується на всій території держави та стосується всіх органів державної влади та суб`єктів національної економіки, а от у випадку оголошення часткової мобілізації, її обсяги повинні бути визначені президентом України. Указом Президента України №303/2014 від 17.03.2014 року на території 25 адміністративних одиниць держави (за винятком АРК та м.Севастополя) було оголошено часткову мобілізацію. При цьому, жодного рішення про загальну мобілізацію для всієї національної економіки даний Указ не запроваджував. Останнім на даний час є Указ Президента України "Про часткову мобілізацію" №15/2015 від 14.01.2015 року, яким визначено строк мобілізації - 210 днів із дня набрання ним чинності (20 січня 2015 року). Проте, призов позивача на військову службу відбувався значно пізніше закінчення строку дії останньої хвилі мобілізації. Будь-якого безперервно діючого «особливого періоду», що стосується всієї національної економіки, всіх підприємств і підприємців в Україні не існує, а право на відповідні державні гарантії мають лише громадяни України, призвані на військову службу в період мобілізації або воєнного стану. Відповідно строк дії цих гарантій обмежений строком дії мобілізації, воєнного стану або днем фактичного звільнення такого громадянина з військової служби. Оскільки позивач призваний на строкову військову службу на загальних підставах, під час чергового призову, поза межами періоду мобілізації або воєнного стану, прав на гарантії, встановлені ст. 119 КЗпП України, він не має.
У відзиві на позовну заяву, відповідач просить справу розглянути без її участі. Таке право відповідача передбачене ст.43 ЦПК України, а тому, суд, перевіривши докази належного повідомлення відповідача та враховуючи наявність такого клопотання (а.с.39,57), приходить до висновку про задоволення вказаного клопотання та можливості розгляду справи без участі відповідача.
Суд, заслухавши позивача та її представника, дослідивши відзив відповідача, оголосивши його зміст відповідно до вимог ч.7 ст.223 ЦПК України та наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 01 серпня 2018 року між позивачем як працівником та відповідачем, як фізичною особою - підприємцем було укладений безстроковий трудовий договір. За умовами договору позивач був зобов`язаний виконувати роботи по виготовленню, завантаженню та розвантаженню дерев`яних піддонів, а відповідач зобов`язувалась оплачувати працю працівника у розмірі ста одного відсотка мінімальної годинної тарифної ставки за кожну годину роботи. Виплачувати заробітну плату за відпрацьований період роботи в останній робочий день (а.с.14). Також внесено відповідний запис до трудової книжки позивача (а.с.13).
Як вбачається із копії військового квитка серії НОМЕР_1 позивач 14 листопада 2018 рокубув призваний для проходження строкової військової служби та направлений у військову частину (а.с.9-12). Вказане підтверджується довідками військової частини НОМЕР_2 Західного міжрегіонального управління Державної прикордонної служби України №2103 від 07 грудня 2018 року (а.с. 19) та довідкою військової частини НОМЕР_3 Західного міжрегіонального управління Державної прикордонної служби України №12/167 від 06 березня 2020 року (а.с. 20).

Відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_2 №3083 від 19 листопада 2020 року, відповідача було повідомлено, що згідно вимог Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Указу Президента України №33/2018 від 15 лютого 2018 року "Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2018 році", ОСОБА_1 призваний на строкову військову службу та з 15 листопада 2018 року відправлений з обласного збірного пункту у військову частину в складі команди К-65/10741. Також повідомлено щодо забезпечення виконання вимог ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та ст.119 Кодексу законів про працю України відносно ОСОБА_1 (а.с.41).

20 листопада 2018 року укладений 01 серпня 2018 року між позивачем та відповідачем трудовий договір відповідачем було розірвано на підставі п.3 ст.36 КЗпП України (а.с.40).

З довідки №94 від 16 жовтня 2020 року, виданої Дубровицьким районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки встановлено, що позивач проходив строкову військову службу з 14 листопада 2018 року по 07 травня 2020 рік (а.с.29).

10 жовтня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій повідомив, що його було звільнено всупереч вимогам чинного законодавства, а також просив надати йому копію наказу про звільнення (а.с.15). На що він отримав письмову відповідь, що прав та гарантій, встановлених ст. 119 КЗпП України він не має, оскільки призваний на строкову військову службу на загальних підставах, під час чергового призову та поза межами періоду мобілізації, або воєнного часу та звільнений відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України (а.с.16).

01 листопада позивач звернувся із заявою до Головного управління держпраці у Київській області для перевірки законності дій відповідача щодо його звільнення з роботи, як громадянина призваного на строкову службу (а.с.17).

З листа Головного управління держпраці у Київській області від 21 листопада 2019 року, який адресований позивачу встановлено, що Головне управління держпраці у Київській області звернулось до ФОП ОСОБА_3 з вимогою про надання пояснень з копіями підтверджуючих документів, завірених належним чином та рекомендовано позивачу за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів звернутись до суду (а.с.18).

Як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, відповідач вказує, що позивача було призвано на військову службу значно пізніше закінчення останньої хвилі мобілізації, при цьому будь-якого особливого періоду в Україні не існує, а право на відповідні державні гарантії мають лише громадяни України призвані на військову службу в період мобілізації або воєнного стану. Позивач був призваний на строкову військову службу на загальних підставах, під час чергового призову, поза межами періоду мобілізації або воєнного стану, а тому гарантій, передбачених ст.119 КЗпП він не має.
Відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.2, 3 ст. 119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України "Про оборону України", Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу", Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
Згідно ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оборону України" підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Згідно із ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію", який набрав чинності з дня його опублікування у газеті Голос України від 18 березня 2014 року № 49.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року "Про часткову мобілізацію", затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113- VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ст.119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року Про часткову мобілізацію).
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України" від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президент України не приймав.
Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 14 лютого2018 року в справі № 131 /1449/16-ц; від14 лютого 2018 року в справі № 727/2187/16-ц; від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц; від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц; від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17; від 10 жовтня 2018 року у справі № 369/14205/17-ц.
Вирішуючи питання щодо темпоральних меж дії особливого періоду в розумінні Закону № 3543-XII, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року по справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновків, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Такої ж позиції дотримувалось і Міністерство оборони України, про що свідчить лист від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417, в якому зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» та триває дотепер, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на Сході України.
Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період, а отже звільнення позивача із займаної посади було проведено з порушенням вимог статті 119 КЗпП України, оскільки позивач був призваний на строкову військову службу до Збройних Сил України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і останній, як військовослужбовець, ніс службу під час дії в державі особливого періоду, а тому користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч.3 ст.119 КЗпП України.
Відповідно до ст.21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Конституція України проголосила право кожного на працю і встановила умови для його реалізації. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. При цьому і працівник, і роботодавець вправі припинити існуючі трудові відносини як за взаємною згодою, так і в односторонньому порядку. Проте, право роботодавця на розірвання трудового договору за власною ініціативою є обмеженим: він може припинити трудові відносини лише за умови наявності підстав, передбачених законодавством.
Таким чином, звільнення позивача на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України проведено у порушення вимог та гарантій віськовослужбовцям, встановлених вищенаведеними нормами законів, а тому враховуючи все вище викладене, вимогу про визнання незаконними дій відповідача щодо безпідставного звільнення позивача на підставі п.3 ст.36 КЗпП, слід задоволити.
Доводи відповідача про правомірність звільнення позивача відповідно до вимог п.3 ст. 36 КЗпП України, є безпідставними, ґрунтуються на помилковому тлумаченні змісту вказаної норми закону, та спростовуються вищенаведеними редакціями статтей 36, 119 КЗпП України, що діяли на час проведення звільнення.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно довідки фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 у вересні 2018 року позивачем відпрацьовано 18 днів, нараховано заробітної плати 3733,95 грн., а у жовтні 2018 року позивачем відпрацьовано 20 днів, нараховано заробітної плати 3733,95 грн. Середньоденна заробітна плата складає 196,52 грн., а середньомісячна заробітна плата становить 3733,88 грн. (а.с.48).
Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 листопада 2018 року по 12 травня 2020 року.
Однак, як встановлено судом із зазначеної вище довідки №94 від 16 жовтня 2020 року, виданої Дубровицьким районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, позивач проходив строкову військову службу з 14 листопада 2018 року по 07 травня 2020 рік. Тому, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивачу слід проводити саме в межах строку проходження ним строкової служби, тобто з 14 листопада 2018 року по 07 травня 2020 рік.

Судом встановлено, за вказаний період було 370 робочих дні, що визначено наступним чином: (листопад 2018 року - 13 робочих днів; грудень 2018 року - 20 робочих днів; січень 2019 року - 21 робочих дні; лютий 2019 року - 20 робочих днів; березень 2019 року - 20 робочих днів; квітень 2019 року - 20 робочих днів; травень 2019 року - 22 робочих дні; червень 2019 року - 18 робочих днів; липень 2019 року - 23 робочих дні; серпень 2019 року - 21 робочих днів; вересень 2019 року - 21 робочих днів; жовтень 2019 року - 22 робочих дні; листопад 2019 року - 21 робочих днів; грудень 2019 року - 21 робочих днів; січень 2020 року - 21 робочих днів; лютий 2020 року - 20 робочих днів; березень 2020 року - 21 робочих днів; квітень 2020 року - 21 робочих днів; травень 2020 року - 4 робочих дні), а отже середня заробітна плата, що підлягає виплаті позивачу, за цей період складає 72712,40 грн. (196,52 грн. * 370 днів).
Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.
Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Таким чином, в резолютивній частині рішення, окрім визначеної судом суми середнього заробітку, слід вказувати про виплату цієї суми з обов`язковим утриманням з неї передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Окрім того, 20 жовтня 2020 року від позивача до суду надійшла заява, у якій він просив визнати поважними причини пропуску ним строку звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк.
Згідно з ч.1,2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.
З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з роботи 20 листопада 2018 року. З позовом до суду він звернувся 23 вересня 2020 року, тобто поза межами встановлено законом строку.
Разом з тим, як встановлено судом з 14 листопада 2018 року по 07 травня 2020 року, позивач перебував на строковій військовій службі. Наказ про звільнення позивача не виносився, а трудова книжка після укладення трудового договору знаходилась на зберіганні у позивача. Крім того, позивача про звільнення відповідач не проінформувала, при цьому остання була повідомлена у встановленому законодавством порядку про призов позивача на строкову військову службу до лав Збройних Сил України.
Таким чином, суд виходить з того, що позивач виконував військовий обов`язок в особливий період і він навів причини пропуску строку, які можна вважати поважними, оскільки вони реально перешкоджали звернутися до суду за захистом порушеного права у визначений законом строк, а тому строк звернення підлягає поновленню, що узгоджується з гарантіями ст.6 Конвенції про захист правл людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Згідно ч.1, 2 ст.133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено 840,80 грн. судового збору. Тому вказані витрати з оплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :
Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду по справі за його позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про незаконне звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про незаконне звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволити частково.

Визнати незаконними дії фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 щодо безпідставного звільнення ОСОБА_1 на підставі п.3 ст.36 КЗпП.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 листопада 2018 року по 07 травня 2020 року, який складає 72712,40 (сімдесят дві тисячі сімсот дванадцять гривень 40 коп.) грн., що визначено без утримання передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 840,80 (вісімсот сорок гривень 80 коп) грн., понесених судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області в Рівненський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає по АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий 15 липня 2014 року Сарненським РВ УДМС України в Рівненській області.

Відповідач: фізична особа - підприємець ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий 19 березня 1996 року Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області.

Суддя:підпис

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду
Суддя Дубровицького
районного суду
Рівненська область І.В. Оборонова