ПОСТАНОВА

іменем України

09 січня 2020 року м. Кропивницький

справа № 403/82/19

провадження № 22-ц/4809/112/20

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Письменного О.А.,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2019 року у складі судді Годованця І.А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсною заяви про відмову від частки у спадщині, визнання частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом та визнання в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частку земельної частки (пай).

В обґрунтування позову вказала, що на прохання відповідачки звернулася до нотаріальної контори із заявою про відмову від частки у спадщині, оскільки та обіцяла позивачці надавати половину орендної плати за користування земельним паєм. Вказала, що у разі, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Також зазначала, що на момент відкриття спадщини після смерті матері - ОСОБА_3 , вона була особою непрацездатною, тому мала право на обов`язкову частку у спадщині.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати недійсною заяву про відмову від частки у спадщині, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом та визнати в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частку земельної частки (паю).

Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , направила до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 . підтримали доводи поданої апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками записано ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с.5).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 22 січня 1997 року №4 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.36).

Судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними сестрами та спадкоємицями першої черги за законом на спадкове майно матері - ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому дані правовідносини згідно з п.п.4, 5 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2003 року регулюються ЦК УРСР 1963 року, відповідно до ч.1 ст.529 якого при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, зокрема, діти померлого (у тому числі усиновлені).

Як убачається з матеріалів спадкової справи за №215 до спадкового майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 на підставі поданої ОСОБА_2 до нотаріальної контори заяви про прийняття спадкового майна 04 вересня 2000 року державним нотаріусом Устинівської державної нотаріальної контори Кіровоградської області видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого ОСОБА_2 є дочкою померлої. Спадкове майно складається із земельної частки (паю), площею 8,81 га, розташованої на території Криничненської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області (а.с.33-40).

Також у матеріалах спадкової справи міститься заява ОСОБА_1 про відмову від спадщини, подана державному нотаріусу Устинівської державної нотаріальної контори Кіровоградської області 25 липня 2000 року (а.с.35).

Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК УРСР 1963 року, яким регулюються спірні правовідносини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Як свідчать матеріали спадкової справи заповіту померла не залишила.

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Із системного аналізу положень статей 548, 549, 554 ЦК Української РСР 1963 року слідує, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець є таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, та якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Статтею 560 ЦК УРСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину.

Звертаючись із зазначеним позовом до суду ОСОБА_1 вказувала, що подала нотаріусу письмову заяву про відмову від спадщини на земельну частку (пай), що належить матері - ОСОБА_3 на користь сестри ОСОБА_2 .

Згідно зі ст.553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій.

Наступне скасування спадкоємцем такої заяви чинними на час виникнення спірних правовідносин нормами ЦК УРСР не допускалося. Вважалося, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Право відмовитись від спадщини надане як спадкоємцям за законом, так і спадкоємцям за заповітом. He допускалася відмова від спадщини, якщо спадкоємець подав у нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття ним спадщини або про видачу свідоцтва про право на спадщину. Відмова від спадщини без вказівки, на користь кого спадкоємець відмовляється від спадщини, спричиняє ті ж наслідки, що й неприйняття спадщини. Спадкоємці, відмовляючись від спадщини, можуть одночасно заявити, що вони відмовляються від своєї частки на користь інших осіб. При цьому до кола цих осіб включаються тільки спадкоємці за законом або за заповітом, закликані до успадкування.

Згідно зі ст.554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього кодекс Української РСР) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Дослідивши письмові докази по справі колегія суддів приходить до висновку, щоОСОБА_1 не прийняла спадщину матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки матеріали справи не містять жодного доказу фактичного вступу позивачки в управління або володіння спадковим майном або подачі заяви про прийняття спадщини державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини в установлений законом строк.

Заява про відмову від спадщини, подана позивачкою до нотаріальної контори 25.07.2000, тобто поза межами шестимісячного строку, встановленого ЦК УРСР 1963 року для подачі такої заяви, тому не створює для сторін жодних юридичних наслідків.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про пропуск позивачем трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Однак, суд не звернув увагу на роз`яснення, які містяться у п.11 постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, згідно з якими, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Позовна давність за нормами ст.75 ЦК УРСР 1963 року застосовувалась без наявності заяви сторони у спорі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише у тому випадку, коли є підстави для задоволення позовних вимог. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду та чи є підстави для задоволення позовних вимог. І тільки у разі, якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. У разі ж, якщо це право порушено не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Дійшовши висновку про те, що позивач не прийняла або не відмовилась від спадщини в установленому законом строки та порядку, колегія суддів вважає, що в такому випадку доказів порушення прав позивачки отриманням відповідачкою свідоцтва про право на спадщину суду не надано, тому у позові слід відмовити з підстав його необґрунтованості.

Не приймаються судом до уваги і доводи позивачки про те, що на момент відкриття спадщини вона була непрацездатною особою, тому мала право на обов`язкову частку у спадщині, виходячи з такого.

При розгляді даної справи було встановлено, що померла ОСОБА_3 заповіту не залишила, тому спадкування здійснювалося за законом, а не за заповітом. А відповідно до ст.535 ЦК УРСР 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Не вдаючись до з`ясування обставин, чи була позивачка на час відкриття спадщини особою непрацездатною слід зазначити, що оскільки спадкування здійснювалось не за заповітом, а за законом, тому дані обставини для вирішення питання про обов`язкову частку у спадковому майні правового значення не мають.

Враховуючи викладене вище рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

У поданому 06 грудня 2019 року відзиві ОСОБА_4 , яка діє в інтерсах ОСОБА_2 , ставить питання про стягнення з ОСОБА_1 на її користь судових витрат на правничу допомогу (а.с.147-152).

Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу сторона відповідача надала суду копію договору про надання правничої допомоги від 04 грудня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ордер від 04 грудня 2019 року серії КР №77234, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Любович Л .В. , розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу та квитанцію до прибуткового касового ордера від 24 грудня 2019 року №41 на суму 3500 грн. (а.с.54-55).

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 було надано належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, тому дійшла висновку про стягнення зазначених витрат на її користь із позивачки.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсною заяви про відмову від частки у спадщині, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частку земельної частки (паю) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. витрат за надану професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 січня 2020 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.Л. Дуковський

О.А. Письменний