233 № 233/666/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м. Костянтинівка

Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., за участі секретаря судового засідання Франчук А. О., позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майном (житловою квартирою),

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідачки на його користь витрати на утримання спільної квартири та комунальні послуги за період з жовтня 2018 року по січень 2020 року в розмірі 12085,70 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що він є власником 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 .

Інші частки кватири належать ОСОБА_2 4/9 частки та ОСОБА_4 1/9 частки.

На теперішній час у вказаній квартирі офіційно зареєстрований тільки він. Відповідачка у квартирі була зареєстрована до 25.04.2019, особистих речей відповідачки у квартирі немає.

Комунальні служби (ПАТ Донецькоблгаз, ГКП Комунтранс, КП Вода Донбасу), які надають комунальні послуги в належній їм квартирі в розрахунках до 25.04.2019 вказували кількість мешканців 2 особи, та нараховували по своїм тарифам відповідні розміри грошових коштів, які він сплатив таким службам за надані послуги. Лічильник встановлено тільки для обліку електроенергії. Комунальні послуги у вигляді центрального опалення і гарячого водопостачання та квартплата нараховується в залежності від площі квартири.

Всього на утримання спільної квартири та комунальні послуги надані, за період з жовтня 2018 року і по січень 2020 року з урахуванням комісії банку ним було сплачено 27193,00 грн, в тому числі 6540 грн квартплата; 19760 оплата за центральне опалення і гаряче водопостачання; 150 грн оплата за воду до травня 2019 року; 567 грн оплата за природний газ до травня 2019 року, 176 грн оплата за вивіз сміття до травня 2019 року.

Відповідачка не приймала участі в оплаті житлово-комунальних послуг, а тому він вимушений звертатися до суду із вимогами про стягнення у порядку регресу вартості сплачених ним комунальних та інших послуг по утриманню квартири у розмірі 12085,70 грн (27193*4/9= 12085,70 грн).

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву ОСОБА_1 (т.1 а.с. 39-42), в якому позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала в повному обсязі з огляду на таке. З жовтня 2009 року позивач заблокував їй доступ до квартири АДРЕСА_1 , шляхом зміни усіх замків на вхідній двері. З того часу вона фактично не має доступу у квартиру, внаслідок чого, вона у квартирі не мешкає та комунальними послугами не користується. Вважає, що її вина у несплаті частки житлово-комунальних послуг є недоведеною, оскільки вона тривалий час фактично не мешкає у квартирі, внаслідок не допуску позивача. Також, вважає, що позивачем у позовній заяві не доведено за який період у нього сформувався борг перед житлово-комунальними службами та за який період часу позивачем сплачено житлово-комунальні послуги, тому що в доданих до позовної заяви квитанціях не зазначено період часу заборгованості, за який здійснюється оплата, місяць, за який здійснюється оплата, внаслідок чого виникають підстави необґрунтованості суми, яку позивач бажає стягнути з неї в порядку регресу. Крім того, позивачем до позовної заяви не надано угоди з комунальними службами щодо отримання житлово-комунальних послуг з зазначенням розрахункових рахунків, платіжних доручень відповідно до яких позивач сплачує борги за житлово-комунальні послуги, місяця за який здійснюється платіж, а також підтвердження того факту, що лічильник встановлено лише для обліку електроенергії і дійсно не має лічильника обліку водопостачання та газопостачання. Також, зазначила, що вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з жовтня 2018 року по квітень 2019 року. Позивачем (згідно з його розрахунками) за вказаний період було сплачено на утримання квартири та комунальні послуги 5453 грн, а тому він мав звертатися до суду з позовом про стягнення з неї лише 2423,55 грн.

Позивач ОСОБА_1 відповідь на відзив не подав.

Відповідачка ОСОБА_2 пред`явила зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 (т.1 а.с. 65-67), в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні жилою квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , а саме зобов`язати відповідача припинити чинити їй перешкоди у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майном.

В обґрунтування заявлених вимог, позивачка за зустрічним позовом послалася на те, що їй, відповідачу по зустрічному позову ОСОБА_1 та їх неповнолітньому онуку ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 з жовтня 2009 року (точної дати вона не пам`ятає) заблокував їй доступ до цієї квартири, шляхом зміни усіх замків на вхідній двері. З того часу вона фактично не має доступу до квартири, внаслідок чого з жовтня 2009 року у квартирі вона фактично не мешкає.

На цій підставі вона не має право звертатися з позовною заявою і фактично має право цією підставою апелювати у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 .

Однак, зважаючи на період часу за який ОСОБА_1 просить стягнути з неї кошти, вона має право звернутися за захистом свого порушеного часу з іншої підстави.

Тобто, хоча вона і була зареєстрована у спірній квартирі до 25 жовтня 2019 року, однак з жовтня 2018 року ОСОБА_1 продовжує блокування доступу до цієї квартири.

Таке блокування виражається в тому, що ОСОБА_1 змінив усі замки на вхідних дверях квартири, забороняє їй заходити в жилу квартиру, внаслідок чого, вона не може перевірити, в якому стані перебуває її майно.

Такими своїми діями відповідач по зустрічному позову суттєво обмежує та створює перешкоди у здійсненні нею права власності, користування та розпорядження майном.

Отже, на підставі ст. 391 ЦК України, яка закріплює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, вона звертається з цим позовом про усунення перешкод у користуванні належним їй нерухомим майном шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 подав відзив на зустрічний позов (т.1 а.с. 122-123), в якому зустрічний позов не визнав, пославшись на таке. Позивачка у лютому 2011 року залишила спірне жиле приміщення та перейшла мешкати за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому, позивачка забрала ключі, всі документи на обидві квартири, а також на протязі кількох місяців, в час, коли він перебував на роботі, виносила домашні речі спільного користування. В квартирі залишився лише непотріб. В серпні 2010 року в спірному жилому приміщенні, під час проведення ремонтних робіт, були поставлені нові двері, ключі від яких знаходилися: у нього, позивачки по зустрічному позову та запасні - у їх сусідки ОСОБА_5 . Замок вхідної двері ніколи не мінявся. Про те, що запасні ключі від квартири знаходяться у їх сусідки ОСОБА_5 позивачка по зустрічному позову достеменно знала.

Позивачка по зустрічному позову ОСОБА_2 подала відповідь на відзив (т.1 а.с.139-140), в якій зазначила, що викладені у відзиви на зустрічний позов аргументи ОСОБА_1 носять суто інформаційний характер та не відповідають на позовні вимоги, викладені в зустрічній позовній заяві.

Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 заперечення не подав.

Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 лютого 2020 року відкрите провадження у цій справі, справу призначено до судового розгляду, сторонам встановлені строки на подання заяв по суті (т.с. 1 а.с. 37).

Ухвалою суду від 26 березня 2020 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майном (житловою квартирою), вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом (т.с.1 а.с.62).

Ухвалою суду від 22 липня 2020 року підготовче провадження у цій справі закрито, справу призначено до судового розгляду, вирішено питання про виклик та допит свідків (т. с.1 а.с.154).

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 , представник відповідачки адвокат Розумовський О. С. у судовому засіданні первісний позов не визнали у повному обсязі, просили відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити.

Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд прийшов до таких висновків.

Важливий принцип для інституту права власності закріплений у положенні ст. 13 Конституції України про те, що «власність зобов`язує».

Цей конституційний принцип знайшов свій подальший розвиток у статті 322 ЦК України, у якій підкреслено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першої статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону від 09.11.2017 визначено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п.6 ч.1 ст.1 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону від 09.11.2017).

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону від 09.11.2017, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі N 521/3743/17-ц (провадження N 61-26462св18).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 4/9 частки;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 4/9 частки;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/9 частки,-

що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-318 від 06.09.2019 (т.1 а.с.10), копією свідоцтва про право власності на житло від 24.07.2008 (т.1 а.с.13), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 180107794 від 06.09.2019 (а.с.14), копією свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-320 від 06.09.2019 (т.1 а.с.74).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 16.08.1988 по теперішній час (т.1 а.с.16); відповідачка ОСОБА_2 була зареєстрована за вказаною адресою у період з 16.08.1988 по 25.04.2019 (т.1 а.с.47 зворот).

У період з жовтня 2018 року по січень 2020 року позивач ОСОБА_1 здійснив оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 з урахуванням комісії банку на загальну суму 27193, 00 грн, в т.ч. 6540 грн квартплата; 19760,00 грн оплата послуг з теплопостачання; 150,00 грн оплата послуг з водопостачання та водовідведення до травня 2019 року, 567 грн оплата за природний газ до травня 2019 року, 176 грн оплата за вивіз сміття до травня 2019 року року, що підтверджується копіями чеків на оплату комунальних послуг (т.с. 1 а.с.17-23).

Відповідачка ОСОБА_2 участі в оплаті комунальних послуг та послуг з утримання спільної квартири у зазначений період часу не приймала, що нею не спростовано.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на утримання спільної квартири та комунальні послуги пропорційно до розміру її частки у праві спільної часткової власності за період з жовтня 2018 року по січень 2020 року в розмірі 12058, 70 грн (27193,00 грн *4/9 = 12058,70 грн).

При цьому, суд вважає безпідставними доводи відповідачки про те, що її вина у несплаті частки вартості житлово комунальних послуг не є доведеною. З вини позивача вона тривалий час фактично не мешкає в спірному жилому приміщенні, а тому на підставі ч.2 ст. 1166 ЦК України вона звільняється від оплати таких послуг, та вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Стаття 1166 ЦК України встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Для застосування цієї статті між боржником (завдачем) шкоди та кредитором (потерпілим) не може бути ніяких договірних відносин. Разом з тим деліктне зобов`язання може виникнути і між особами, що перебувають у договірних відносинах, однак завдана при цьому шкода не повинна бути пов`язана з порушенням договірного зобов`язання. І лише у випадках, прямо передбачених законом, за нормами глави 82 ЦК України відшкодовується також шкода, завдана порушенням зобов`язання. А тому положення статті 1166 ЦК України не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами.

Закріплений статтею 360 ЦК України обов`язок співвласника відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном не поставлений в залежність від наявності чи відсутності вини співвласника у несплаті витрат на управління, утримання та збереження спільного майна.

Суд також відхиляє доводи відповідачки про те, що позивачем не доведено за який період дійсно у позивача сформувався борг перед житлово - комунальними службами та за який період часу позивачем сплачено житлово-комунальні послуги, тому що в доданих до позовної заяви квитанціях не зазначено період часу заборгованості, за який здійснюється оплата, місяць, за який здійснюється оплата внаслідок чого виникають підстави необґрунтованості суми яку позивач бажає стягнути з неї в порядку регресу, та вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Фактично понесені позивачем витрати на утримання спільного майна у період з жовтня 2018 року по січень 2020 року на загальну суму 27193, 00 грн, підтверджені копіями чеків на оплату комунальних послуг (т. 1 а.с.17-23).

Належність та правильність проведених розрахунків відповідачкою не спростована. Так, відповідачкою суду не надано жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що здійснені позивачем платежі не належать до витрат, пов`язаних з утриманням спільної квартири чи сплаті комунальних послуг по спільній квартирі, доказів, що розмір сплачених витрат є невірним чи зайвим, а тому доводи позивачки щодо необґрунтованості суми, яку позивач бажає стягнути з неї в порядку регресу, є абстрактними та об`єктивно нічим не підтвердженими.

Суд ще раз зазначає, що в силу вимог статті 360 ЦК України відповідачка несе самостійний тягар (який дорівнює розміру її частки) в утриманні майна, а тому має бути обізнана з витратами, необхідними для утримання належної їй власності, періодом виникнення заборгованості з житлово-комунальних послуг, розміром такої заборгованості, тощо.

Тим більше, що у судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 суду були надані докази на підтвердження періоду формування боргу за житлово комунальну послуги та часу, за який виникла заборгованість (т.1 а.с.193,194,195,208,228-240, т. 2 а.с. 18).

Зазначені докази суд визнає належними та допустимими. При цьому, доводи сторони відповідачки, що такі докази не можуть бути долучені до справи внаслідок їх неналежного засвідчення, суд вважає надмірним формалізмом. Доводи сторони відповідачки про те, що такі докази мали бути подані під час підготовчого провадження, суд також відхиляє, з огляду на те, що такі докази подавалися позивачем після того, як з приводу досліджених у судовому засіданні копій чеків на оплату комунальних послуг (т.1 а.с.17-23) стороною відповідачки були висловлені певні заперечення.

Крім того, суд відхиляє доводи відповідачки про те, що вона має нести обов`язок по сплаті комунальних послуг лише за період реєстрації у спірному жилому приміщенні з жовтня 2018 року по 25 квітня 2019 року з огляду на таке.

Згідно із розрахунком суми позову (т.1 а.с.5) позивачем була розрахована сума позову по квітень 2019 року стосовно платежів, які нараховуються на кількість зареєстрованих у жилому приміщенні осіб, а це оплата за воду, оплата за газ, оплату за вивіз сміття, що відповідає часу реєстрації відповідачки в спірному жилому приміщенні.

Інші платежі, а це квартплата та оплата послуг з теплопостачання, не залежать від кількості зареєстрованих осіб у приміщенні та нараховуються на відповідну площу приміщення. А тому, факт зняття відповідачки з реєстрації у спірному жилому приміщенні 25 квітня 2019 року не звільняє її від обов`язку по сплаті таких витрат.

Отже, первісний позов необхідно задовольнити в повному обсязі.

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майном (житловою квартирою), суд дійшов таких висновків.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Із змісту ч.1 ст. 317 ЦК України вбачається власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України визначено власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до Правових позицій висловлених судовою палатою у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ (справи пов`язані із застосуванням норм про захист права власності) згідно із ст.15, п.4 ч.2 ст.16, ст.ст.386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Судом установлено, що у листопаді 2018 року ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності, користуванні та розпорядженні нерухомим майном (жилою квартирою), в якому вказувала на те, що ОСОБА_1 з жовтня 2009 року (точної дати вона не пам`ятає) заблокував їй доступ до цієї квартири, шляхом зміни усіх замків на вхідній двері. З того часу вона фактично не має доступу до квартири, внаслідок чого з жовтня 2009 року у квартирі вона фактично не мешкає.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області № 233/5172/2018 від 05 квітня 2019 року провадження за цим позовом було закрито у зв`язку з відмовою позивачки ОСОБА_2 від позову.

Частиною 2 статті 256 ЦПК України встановлені наслідки закриття провадження у справі, а саме передбачено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Пред`являючи цей зустрічний позов, ОСОБА_2 вказує на те, що хоча вона і була зареєстрована у спірній квартирі до 25 квітня 2019 року, однак з жовтня 2018 року ОСОБА_1 продовжує блокування доступу до цієї квартири. Таке блокування виражається в тому, що ОСОБА_1 змінив усі замки на вхідних дверях квартири, забороняє їй заходити в жилу квартиру, внаслідок чого, вона не може перевірити в якому стані перебуває її майно. Такими своїми діями відповідач по зустрічному позову суттєво обмежує та створює перешкоди у здійсненні нею право власності, користування та розпорядження майном.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження обставин, викладених у позовній заяві позивачка послалася на свідчення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також на власні покази в якості свідка.

Проте, допитані судом свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 пояснювали, що конфлікт між сторонами відбувся після смерті їх спільного сина приблизно наприкінці січня 2011 році, що відповідач по зустрічному позову під час їх спільного проживання застосовував до позивачки фізичне насильство, а тому вона змушена була змінити місце проживання та з того часу у спірному жилому приміщенні не мешкає.

Проте, жоден із свідків не повідомив суду обставин, за яких, починаючи з жовтня 2018 року (у період після закриття судом провадження у справі) та по теперішній час відповідач ОСОБА_1 блокував ОСОБА_2 доступ до спірного жилого приміщення.

Будучи допитаною в якості свідка позивачка по зустрічному позову ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що з жовтня 2018 року по теперішній час вона до спірного жилого приміщення не приходила, бо боїться відповідача по зустрічному позову.

Свідок відповідача по зустрічному позову ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що у неї на зберіганні тривалий час перебувають запасні ключі від спірного жилого приміщення, які їй дав відповідач ОСОБА_1 незабаром після смерті сина сторін. Цими ключами вона (свідок) відчиняла двері спірного жилого приміщення у 2017 році, а також ще один раз у 2018-2019 роках, точної дати не пам`ятає. Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 ніколи не забороняв їй (свідку) давати ключі від спірного жилого приміщення позивачці по зустрічному позову ОСОБА_2 .

Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про недоведеність позивачкою по зустрічному позову факту блокування відповідачем по зустрічному позову доступу до спірного жилого приміщення з жовтня 2018 року по теперішній час, факту заміни замків на вхідних дверях, а тому у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майном (житловою квартирою) необхідно відмовити.

Саме по собі твердження позивачки по зустрічному позову про те, що вона боїться відповідача по зустрічному позову, не може бути підставою для задоволення вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності, оскільки, як зазначалося раніше, підставою для задоволення таких вимог є доведення факту об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні такого права.

Отже, первісний позов необхідно задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд присуджує стягнути з відповідачки по первісному позову на користь позивача по первісному позову судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрація: АДРЕСА_3 ) про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на утримання квартири та комунальні послуги за період з жовтня 2018 року по січень 2020 року в розмірі 12058 (дванадцять тисяч п`ятсот вісімдесят) грн 70 коп, а також судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрація: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майном (житловою квартирою) відмовити.

Повний текст рішення складено 08 грудня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: О. В. Каліуш