ПОСТАНОВА

Іменем України

16 червня 2020 року м. Кропивницький

справа № 405/1376/16-ц

провадження № 22-ц/4809/400/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгоровіої С. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Ключове рішення»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Москаленко Юрій Віталійович, на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда (суддя Іванова Л. А.) від 28 листопада 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», яке в подальшому змінило найменування на АТ КБ «Приватбанк», звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обгрунтована тим, що 09 лютого 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № KGMDGL01580379 на виконання умов банк надав позичальнику ОСОБА_1 кредит у сумі 23500,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути їх частинами до 08 лютого 2027 року та сплатити проценти і комісію у строки та в порядку, встановленими договором.

Відповідач умови договору порушує через що виникла прострочена заборгованість за щомісячними платежами із сплати кредиту, відсотками та комісією, яку ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідача, а саме: заборгованість по кредиту в сумі 7894,32 доларів США, що за курсом 23,48 відповідно до службового розпорядження НБУ станом на 18 грудня 2015 року складало 185358,63 грн.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 листопада 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено повністю та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд встановив, що відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання, які виникли на підставі кредитного договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в сумі 7894,32 долари США. З огляду на це суд дійшов висновку, що позовні вимоги банку є обґрунтованими.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з таким рішенням суду, адвокат Москаленко Ю. В., який діє від імені відповідача ОСОБА_1 , подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог банку відмовити повністю.

Свою вимогу він аргументує тим, що суд, на його переконання, неправильно застосував норми матеріального права й порушив норми процесуального права. Зокрема, суд неправильно встановив обставини справи так, як посилався на непереконливі докази копії документів, оригінали яких суд не дослідив. Крім того, суд порушив принципи гласності, відкритості, змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, позбавив відповідача можливості обґрунтовано захищатися від позову так, як судові повістки від суду відповідач не отримав.

Суд не врахував, що в матеріалах справи містяться докази того, що позивач, як іпотекодавець, задовольнив свої вимоги до відповідача (іпотекодавця) шляхом продажу предмету іпотеки квартири, яка належала відповідачу і виступала забезпеченням його зобов`язань. У зв`язку з цим та відповідно до ч. 6 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» вимоги позивача є недійсними.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Позивач рішення суду не оскаржив, а отримавши копію апеляційної скарги відповідача, відзиву на неї не надав.

Позиція сторін, висловлена у судовому засіданні

Відповідач особисто в судове засідання не з`явився, а його представник адвокат Москаленко Ю. В. підтримав апеляційну скаргу та надав усні пояснення щодо неї.

Представник позивача адвокат Бисторов С. А. вимоги апеляційної скарги відповідача не визнав, пославшись на їх безпідставність.

Залучена ухвалою суду першої інстанції від 06 квітня 2017 року до участі у справі третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство обмеженої відповідальності «Ключове рішення» явку свого представника в судове засідання не забезпечило.

Суди першої інстанції встановили такі обставини справи

09 лютого 2007 року ЗАТ КБ «Приватбанк», який змінив організаційно правову форму на публічне акціонерне товариство, а згодом на акціонерне товариство, що потягло зміну його найменування, та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № KGMDGL01580379 (а. с. 10-12).

Згідно з умовами цього договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівкою з каси на строк із 09 лютого 2007 року по 08 лютого 2027 року, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 23500,00 доларів США на придбання квартири, а також у розмірі 2115,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбаченим пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору, в обмін на зобов`язання позичальника повернути отримані кошти частинами щомісячно з 25 по 30 число і сплатити відсотки у розмірі 0,75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісяця у період сплати у розмірі 0,04 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 цього договору. Сплата кредиту мала здійснюватися позичальником щомісяця у сумі 222,73 доларів США.

Пунктом 7.3 кредитного договору передбачено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором виступає іпотека: однокімнатна квартира, АДРЕСА_1 , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки тощо, надані банку з метою забезпечення зобов`язань за цим договором.

При порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п. п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 1,60% на місяць, розраховані на суму несплаченої в строк заборгованості за кредитом (п.7.4 Договору).

Відповідно до додаткової угоди від 09 лютого 2007 року до кредитного договору № KGMDGL01580379 від 09 лютого 2007 року, укладеної між сторонами, договір доповнено п.7.9 в такій редакції: «7.9 При звільненні Позичальника (або Поручителя) з Банку, або повному погашенні заборгованості за кредитним договором позичальника раніше, чим через 3 роки; якщо прострочена заборгованість за кредитом не погашається протягом більше 60-ти днів, Банк залишає за собою право в односторонньому порядку встановити відсоткову ставку за даним договором в розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0, 20% від суми виданого кредиту щомісячно.

Позивач свої зобов`язання щодо видачі кредиту відповідачу виконав повністю.

17 січня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до банку (позивача по справі) із заявою, в якій просив розглянути можливість здійснення викупу нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з програмою «Ключове рішення» з метою погашення простроченої заборгованості за договором від 09 лютого 2007 року та для подальшого проживання в квартирі на умовах оренди.

Відповідно до розпорядження ПАТ КБ «Приватбанк» від 18 січня 2011 року «Про погодження викупу об`єкта нерухомості на ТОВ «Ключове рішення» погоджено проведення викупу однокімнатної квартири АДРЕСА_2 на компанію ТОВ «Ключове рішення» за ціною 129000,00 грн з метою погашення проблемної заборгованості за кредитним договором № KGMDGL01580379 від 09 лютого 2007 року, за заявою позичальника ОСОБА_2

04 квітня 2011 року між ОСОБА_2 (продавець) і ТОВ «Ключове рішення» (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , за ціною 129000,00 грн, які покупець мав перерахувати на обумовлений в договорі банківський рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк». Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Потьомкіною І. А. та зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 621.

05 квітня 2011 року на рахунок ОСОБА_2 в ПАТ КБ «Приватбанк» було перераховано 16125,000 доларів США, що складало 128393 грн 70 коп, що підтверджується меморіальним ордером № В0405ХVА0F від 05 квітня 2011 року.

Надалі з виручених коштів відповідач частково сплатив заборгованість по кредитному договору № KGMDGL01580379 від 09 лютого 2007 року на суму 16125 доларів США.

Станом на 18 грудня 2015 року заборгованості за кредитним договором № KGMDGL01580379 від 09 лютого 2007 року становила 7894,32 долари США, яка має таку структуру: залишок заборгованості по кредиту - 7380,06 доларів США; заборгованість по процентам - 446,89 доларів США; заборгованість по комісії - 51,65 долар США, пеня - 15,72 доларів США.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволення за такими підставами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема з правочинів.

За кредитним договоромбанкабо інша фінансова установа(кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом(ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 614 ЦК України). Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч. 2 ст. 614 ЦК України).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У цій справі факт належного виконання банком умов договору в частині надання кредиту відповідачу своєчасно та в обумовленому договором розмірі сторонами визнається оскільки позивач стверджує, що виконав свої зобов`язаня, а відповідач не заперечує проти цього, але вказує на те, що його зустрічні зобов`язання також є виконаними.

Натомість, між сторонами існує спір про неналежне виконання відповідачем зобов`язань, які виникли у нього перед позивачем на підставі кредитного договору від 09 лютого 2007 року № KGMDGL01580379.

При цьому, як вбачається із копії письмової заяви ОСОБА_2 від 17 січня 2011 року (с. 117), він вказував про існування простроченої заборгованості по кредитному договору від 09 лютого 2007 року, яку бажав погасити з продажу своєї квартири.

Отже, факт порушення відповідачем зобов`язань перед позивачем є підтвердженим письмовими доказами у справі.

Твердження відповідача про те, що ці обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки мають доводитись лише оригіналами документів, є безпідставним. В матеріалах справи містяться світлокопії документів, які дослідили суди першої та другої інстанції. В ході дослідження цих доказів жодна із сторін не заявила клопотання про витребування їх оригіналів. Як місцевий суд, так і апеляційний суд не мають сумнівів у належності, допустимості та достовірності цих доказів. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для сумнівів щодо них.

Зі змісту п. 7.3. кредитного договору від 09 лютого 2007 року № KGMDGL01580379 виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечено іпотекою однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

До апеляційної скарги відповідач надав копію договору іпотеки від 09 лютого 2007 року, який укладено між ОСОБА_2 і ЗАТ КБ «Приватбанк» (с. 220 226), посвідчений нотаріусом Стоєвою Г. Ф. і зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 290.

Предметом іпотеки виступає належна ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_2 . За рахунок предмета іпотеки забезпечуються зобов`язання ОСОБА_2 перед ЗАТ КБ «Приватбанк», які виникають з кредитного договору від 09 лютого 2007 року № KGMDGL01580379.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі за текстом Закон № 898-ІV) передбачає, зокрема, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

З огляду на вказане Закон № 898-ІV визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (ч. 3 ст. 36 Закону № 898-ІV): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону.

Сторони по справі у п. 27 укладеного між ними договору іпотеки досягли домовленості про позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки: шляхом переходу до іпотекодавця права власності на предмет іпотеки або шляхом продажу будь-якій особі у порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Передбачене ст. 38 Закону № 898-ІV право іпотеко держателя на продаж предмета іпотеки обумовлено дотриманням процедури, яка направлена на захист прав іпотекодавця і передує укладенню договору купівлі-продажу, а також визначає порядок укладення такого договору іпотекодавцем, який діє від свого імені у договорі з покупцем.

Договір від 04 квітня 2011 року купівлі-продажу належної ОСОБА_2 квартири, яка являється предметом іпотеки на підставі укладеного ним із ЗАТ КБ «Приватбанк» договору іпотеки від 09 лютого 2007 року, укладений не на виконання іпотечного договору та не у відповідності до ст. 38 Закону № 898-ІV так, як цей договір укладено з ініціативи відповідача по справі та ним особисто на узгоджених з покупцем умовах.

Отже, іпотекодавець не здійснював продаж предмета іпотеки на підставі відповідного застереження у договорі іпотеки. Продаж здійснив іпотекодавець сам, хоча і зі згоди банку.

З огляду на ці обставини колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставини твердження відповідача про те, що позивач застосував спосіб задоволення своїх вимог шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження в іпотечному договорі (ст. 38 Закону № 898-ІV).

У зв`язку з цим не заслуговують на увагу його твердження, що суд першої інстанції помилково не застосував при вирішенні спору норму ч. 6 ст. 36 Закону, яка передбачає, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними.

На думку колегії суддів апеляційного суду відсутні підстави для застосуваня до вимог позивача цього положення ч. 6 ст. 36 Закону № 898-ІV.

Як встановив суд першої інстанції, кошти сплачені ТОВ «Ключове рішення» за придбану у ОСОБА_2 квартиру отримані ЗАТ КБ «Приватбанк» і зараховані в рахунок погашення боргу відповідача по справі (як простроченої частини боргу, так і частини боргу, строку сплати якої на той час ще не настав).

Проте, цих коштів не вистачило на сплату усії заборгованості позичальника, а отже його зобов`язання перед позивачем не припинилося.

Не зважаючи на це, ОСОБА_2 з травня 2011 року боргові зобов`язання перед банком не виконує, помилково вважаючи, що будь-які вимоги банку до нього є недійсними.

Як вбачається з поданого позивачем розрахунку боргу (с. 107 113), з урахуванням всіх раніше внесених позичальником платежів, з 01 травня 2015 року мається прострочена заборгованість.

Доказів протилежного відповідач не надав, а його представник не заперечив проти доводів позивача, що відповідач припинив виконання умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наявність прострочених чергових частин кредиту дають підстави для позивача вимагати дострокового повернення усього боргу.

Тому, позовні вимоги про стягнення всієї заборгованості по кредиту, процентам за користування ним та пені станом на 18 грудня 2015 року, які ґрунтуються на умовах кредитного договору, підлягають задоволенню.

В цій частині висновки суду першої інстанції є правильними і не спростовуються хибними доводами апеляційної скарги.

Проте, не можна погодитися з рішенням суду в частині стягнення комісії.

Зі змісту кредитного договору вбачається, що між сторонами по справі був укладених саме договір споживчого кредиту.

Станом на 09 лютого 2007 року (дату укладення кредитного договору) особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту були врегульовані, зокрема, нормами Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-ХІІ).

На той час ч. ст. 10 Закону № 1023-ХІІ не містила норми про те, що умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Однак, частинами 1 та 2 ст. 18 цього Закону було встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною 4 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ було передбачено, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним, а згідно ч. 5 цієї статті якщо умови договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Пункт 7.1. укладеного між сторонами по справі кредитного договору містить умову про сплату позичальником позикодавцю щомісячної винагороди у розмірі 0,04% від суми наданого кредиту (за твердженням позивача це щомісячна комісія).

На думку колегії суддів встановлення цієї умови не обумовлено жодними діями позикодавця по наданню споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором такого платежу, який є складовою частиною ціни договору, суперечить змісту споживчого кредитування, є невиправданим та безпідставним, свідчить про недобросовісність кредитора та веде до істотного дисбалансу прав та обов`язків на шкоду споживачу так, як будь-яких схожих зобов`язань банку перед позичальником договір не встановлює. Крім того, за договором банк має право на винагороду, яка нараховується на всю суму кредиту (23500,00 + 2115,00 = 25615,00 доларів США), без урахування часткової сплати, впродовж усього строку кредитування (240 місяців), що становить загалом 2459,04 доларів США (25615 х 0,0004 х 240 = 2459,04), що теж вказує на наявність істотного дисбалансу прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Відповідно до ч. 1 ст 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст. 215 ЦК України).

За положеннями ч. 2 ст. 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори, як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Оскільки умова кредитного договору про зобов`язання позичальника щомісяця сплачувати банку винагороду у розмірі 0,04 % віл суми виданого кредиту є несправедливими, а тому і недійсними в силу законону, то ухвалення з цього питання окремого рішення не потребується.

Крім того, в силу ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину (частини п. 7.1. кредитного договору від 09 лютого 2007 року № KGMDGL01580379) не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, оскільки можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього цієї недійсної частини.

Суд першої інстанції на це уваги не звернув, не дав належної оцінки змісту договору в частині встановлення нічим не обумовленої винагороди на користь банку, не застосував до правовідносин сторін положення Закону України «Про захист прав споживачів» та безпідставно задовольнив вимогу позивача про стягнення заборгованості по комісії.

В апеляційній скарзі відповідач не посилався на несправедливість умови кредитного договору про встановлення винагороди (комісії), однак, згідно ч. 4 ст. 366 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що в частині стягнення комісії рішення суду є незаконним та потребує ухвалення нового рішення. Враховуючи, що суд першої інстанції не розділив вимоги позивача за їх змістом, а розглянув і задовольнив їх загалом (однією сумою), то оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню в цілому.

Щодо доводів апеляційно скарги відповідача про порушення судом першої інстанції принципів цивільного судочинства у зв`язку з тим, що відповідач не отримав судові повістки про виклик в суд на 05 лютого 2018 року, 19 квітня 2018 року, 05 червня 2018 року та 28 листопада 2018 року, то суд апеляційної інстанції їх відхиляє з огляду на таке.

Щодо судового засідання 05 лютого 2018 року, то із заяви представника відповідача ОСОБА_3 , датованої цим же числом, вбачається, що він був повідомлений про судове засідання, але просив суд відкласти розгляд справи у зв`язку з його зайнятістю в іншій справі (т. 1 с. 163). Це клопотання суд задовольнив.

Судові повістки про виклик у судові засідання 19 квітня 2018 року і 05 червня 2018 року не були вручені відповідачу і повернуті поштовим оператором до суду у зв`язку із закінченням строку зберігання поштової кореспонденції у точці видачі (т. 1 с. 181, 181). Суд першої інстанції зважив на це і розгляд справи двічі відклав (т. 1 с. 176, 183).

На судове засідання 28 листопада 2018 року відповідач завчасно отримав судову повістку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1 с. 196).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до помилкового рішення. З цих підстав вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково: рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Про судові витрати

Відповідно до п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи сплачені сторонами суми судового збору, а також розмір задоволених вимог, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2738,00 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Москаленко Юрій Віталійович, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 листопада 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (номер реєстраційної картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код юридичної особи 14360570, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, б. 1Д) 7389,06 доларів США заборгованості по кредиту, 446,89 доларів США процентів за користування кредитом та 421,92 грн пені.

В задоволенні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення комісії відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 2738 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2020 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді С. М. Єгорова

С. І. Мурашко