П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Нежури В.А., Суханової Є.М.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця», на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона працювала на посаді бухгалтера 2-ї категорії фінансово-економічного відділу ВП «Київська дирекція залізничних перевезень» РФ «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Проте, 15.11.2019 року на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України позивача було звільнено, на її думку незаконно та з порушенням законодавства, у зв`язку з чим остання звернулась до суду з метою захисту своїх прав та просила суд, з врахуванням уточнених вимог: визнати незаконним наказ №1647/ОС від 15.11.2019, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та задану моральну шкоду, яку остання оцінює в розмірі 140 000,00 грн., оскільки діями відповідача, ОСОБА_1 було завдано шкоду у вигляді погіршення стану здоров`я, негативного впливу на якість життя.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задоволено частково. Визнано незаконним наказ Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Виробного підрозділу Київської дирекції залізничних перевезень №1647/ОС від 15.11.2019 р. про припинення трудового договору. Поновлено ОСОБА_1 на посаді бухгалтера другої категорії фінансово-економічного відділу виробного підрозділу Київської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 4 150 гривень 23 копійки та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» на користь держави суму судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп., суму сплаченого судового збору за моральну шкоду в розмірі 840 грн. 80 коп., суму сплаченого судового збору за стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 768 грн. 40 коп.. Допущено негайне виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 09.06.2020 у справі 757/51186/19-ц в частині стягнення на користь ОСОБА_1 розміру заробітної плати за один місяць та поновлення на роботі. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням акціонерне товариство «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, порушення норм матеріального та процесуального права,невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому, зазначає, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог законодавства, а позовні вимоги вважає необґрунтованими. Вказує, що позивач відмовилася від запропонованих їй вакантних посад, і лише 13.11.2019 року направила на адресу відповідача листа в якому дала згоду на працевлаштування на посаду заступника начальника клубу апарату в штат ФСК «Локомотив». Апелянт вважає, що отримання згоди у Профспілки залізничників і транспортних будівельників України для звільнення позивача не є обов`язковою умовою, оскільки профспілка не була стороною Колективного договору. Позивачем не надано доказів завдання її моральної шкоди та душевних страждань діями відповідача.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

13.08.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , згідно якого позивач посилаючи на обставини зазначені в позовній заяві просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

01.10.2020 року до суду надійшли письмові пояснення представників відповідача, згідно яких вказує, що обставини зазначені у відзиві не спростовують доводів апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Позивач та її представник в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач відповідно до наказу №129/ДНК від 21.12.2016 р. працювала на посаді бухгалтера 2-ї категорії фінансово-економічного відділу ВП «Київська дирекція залізничних перевезень» РФ «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», що підтверджується наданою копією трудової книжки позивача (т.1, а.с.34).

Окрім цього, позивач перебуває на виборній посаді Голови Всеукраїнської профспілки «Спілка залізничників України».

09.08.2019 року Регіональною філією «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» було видано наказ № 415-Н, за підписом директора регіональної філії ОСОБА_2 , за погодженням з головою дорожньої профспілкової організації ПЗТБУ ОСОБА_3 , щодо дій, пов`язаних зі створенням центрів бухгалтерського та податкового обліку (а.с. 10).

Відповідно до даного наказу з 15.11.2019 р., ліквідується фінансово-економічний відділ виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень і розривається трудовий договір з працівниками на підставі за п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Листами від 30.08.2019 року та 15.10.2019 року позивачу було запропоновано перелік вільних посад в підрозділах регіональної філії для подальшого працевлаштування (т.1, а.с. 95, 97).

Позивач зазначає, що запропоновані посади не відповідали спеціальності позивача та кваліфікації бухгалтера.

Листом від 15.10.2019 вх.№ДН-1 452/2153 позивача було повторно повідомлено про ліквідацію відділу та звільнення позивача з посади з 15.11.2019 р. та запропоновано ряд вакантних посад, а саме: інженер з охорони праці ст. Дарниця, оператор станційного технологічного центру оброблення проїзної інформації та перевізних документів ст. Дарниця; сигналіст 4 розряду ст. Дарниця; приймальник поїздів 3-го розряду ст. Дарниця, касир квитковий ст. Святошин, касир квитковий ст. Борщагівка (а.с.97-98).

Позивачем були неодноразово направлені запити, заяви на керівників, щодо роз`яснення ліквідації та надання відповідних документів, які засвідчать законність таких дій (т.1, а.с. 106-110).

Після направленого запиту, позивачу не було надано жодних відповідей та відомостей щодо запитуваної інформації, лише окремий список по регіональній філії «Південно-Західна залізниця», який надався для ознайомлення ще 05.11.2019 року.

13.11.2019 року позивачем було подано письмову заяву (згоду) про працевлаштування на вакантну посаду заступника начальника клубу РСК «Локомотив», дана посада була також попередньо запропонована, як вакантна (т.1, а.с. 105).

Позивач повідомив, що не дивлячись на згоду на працевлаштування на запропоновану посаду її було звільнено, 15.11.2019 року на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1, а.с. 87).

25.10.2019 року начальником Київської дирекції залізничних перевезень ОСОБА_4 на адресу Всеукраїнської профспілки «Спілка залізничників України» було направлено лист за № ДН-1-452/2298, в якому останній просив профспілку надати погодження на звільнення з займаної посади ОСОБА_1 (т.1, а.с. 104).

Протоколом Всеукраїнської профспілки «Спілка залізничників України», було постановлено відмову у звільненні ОСОБА_1 (т.1, а.с.99-101), яка була відповідно мотивована.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач була звільнена з посади з порушенням порядку погодження скорочення штату працівників, зокрема відповідачем не отримано погодження Профспілкового комітету щодо змін в організації виробництва і праці у вигляді скорочення штату. Також були допущені порушення вимог статті 43 КЗпП України, ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Суд прийшов до висновку про неправомірність звільнення позивача, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, тому вважав, що вона підлягає поновленню на роботі на зазначеній посаді, а наказ про звільнення має бути визнаний незаконним. Крім того, суд задовольнив позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 4 150 грн. 23 коп. вважаючи їх обґрунтованими. Оцінивши надані сторонами докази суд вирішив частково задовольнити вимоги позивача, в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000, 00 грн., який, на думку суду відповідає, рівню завдання моральної шкоди незаконними діями відповідача.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а частиною 6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з наступного.

Філії і представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на підставі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України, ч. 4 ст. 64 ГК України).

Підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 104, 105, 110 ЦК України - ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженої на це засновницькими документами в передбачених ними випадках, в результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав і обов`язків до інших осіб.

Іншою формою припинення юридичної особи є передача усього свого майна, прав і обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам в результаті злиття, приєднання, розділення або перетворення (ст.ст. 104-109 ЦК України). Юридична особа - правонаступник, до якого в результаті приєднання перейшли майно, права і обов`язку припиненого юридичного, несе відповідальність за його зобов`язаннями в повному обсязі (ст. 107 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 104 ЦК України - юридична особа вважається припиненою з дня внесення в єдиний державний реєстр запису про його припинення.

Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи із створенням або без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційною) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації або реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути основою для звільнення працівників цього структурного підрозділу, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, лише на підставі скорочення чисельності або штату працівників, у зв`язку з такими змінами за умови дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст.ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Цей висновок узгоджується також з нормою ч. 3 ст. 36 КЗпП України, згідно якої у разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділу або перетворення) дія трудового договору працівника триває. Припинення трудового договору за ініціативою власника або уповноваженого їм органу можливо тільки при скороченні чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Згідно ч. 3 ст. 36 КЗпП України зміна підпорядкованості установи не припиняє дії трудового договору. Тому зміна в організації установи не тягне за собою звільнення працівників.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Згідно ч.2 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Статтею 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV (далі - Закон № 1045) передбачено, що коли роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень, надати первинним профспілковим організаціям (далі - профспілка) інформацію щодо цих заходів, разом з інформацією про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Профспілки мають право вносити пропозиції органам державної влади, органам місцевого самоврядування, роботодавцям, їх об`єднанням про перенесення термінів, тимчасове припинення або скасування заходів, пов`язаних із вивільненням працівників, які є обов`язковими для розгляду (ст. 49-4 КЗпП).

Судом першої інстанції було встановлено, що в даній справі строки звернення за погодженням на звільнення працівників були роботодавцем порушені, а отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що ці порушення норм діючого законодавства призвели до порушення прав працівника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції оскільки вони ґрунтуються на нормах діючого законодавства вказаного вище, що регулює ці правовідносини і повністю узгоджуються з матеріалами справи.

Крім того, переглядаючи справу апеляційний суд бере до уваги, що відповідно до статті 43 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має отримати згоду на звільнення працівника від профспілкового органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Подання з цього питання профспілковим органом розглядається у присутності працівника, на якого воно внесено у п`ятнадцятиденний строк.

Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат.

Згідно зі статтею 252 КЗпП України і ст. 41 Закону України "Про професійні спілки, їхні права і гарантії діяльності" звільнення членів виборного профспілкового органу, установи, організації, його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації, установи, організації).

Як вбачається з матеріалів справи, процедура погодження з виборним профспілковим органом не була додержана відповідачем під час звільнення, відповідно до чинного законодавства, а саме.

25.10.2019 року начальником Київської дирекції залізничних перевезень ОСОБА_4 на адресу Всеукраїнської профспілки «Спілка залізничників України» було направлено лист за № ДН-1-452/2298, в якому останній просив профспілку надати погодження на звільнення з займаної посади ОСОБА_1 (т.1, а.с. 104).

Протоколом Всеукраїнської профспілки «Спілка залізничників України», було постановлено відмову у звільненні ОСОБА_1 (т.1, а.с.99-101), яка була мотивована порушенням трудового законодавства з боку роботодавця. Тобто згода на звільнення позивача була відсутня, а відмова мотивована, як того вимагає чинне законодавство.

За таких обставин, колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на те, що профспілка не була стороною Колективного договору, тому не потрібна її згода, оскільки вказане суперечить вимогам закону та матеріалам справи, оскільки саме відповідач обрав цю профспілку і звернувся до неї по згоду листом від 25.10.2019 року.

Поряд з цим, апеляційний суд вважає правильним застосування у даній справі судом першої інстанції позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.01.2018 року по справі - К/9901/1388/18 824/3229/14-а, в якій зазначено, «що як слідує з аналізу частини четвертої статті 36 КЗпП України та частини третьої статті 40 КЗпП України, що звільнення працівника з підстав, визначених в пункті 1 статті 40 КЗпП України можливо у випадку повної ліквідації підприємства. В іншому випадку необхідно встановити факт змін в організації виробництва і праці підприємства (установи, організації)»

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, апелянт вказує, що позивач відмовилася від запропонованих її вакантних посад.

Дані твердження спростовуються матеріалами справи та поясненнями сторін, згідно яких вбачається, що позивач 13.11.2019 року направила на адресу відповідача листа в якому дала згоду на працевлаштування на запропоновану їй посаду заступника начальника клубу апарату в штат ФСК «Локомотив».

Натомість, після отримання згоди позивача на зайняття вакантної посади, наказом № 14/ОС від 14.11.2019 р., тобто на наступний день, вакантна посада заступника начальника клубу РСК «Локомотив» була закрита, оскільки 14.11.2019 року на цю посаду було прийнято іншу особу, про що повідомлено позивача. А відтак, роботодавцем було допущено порушення права позивача на зайняття запропонованої вакантної посади, яка на день надання згоди на працевлаштування від позивача була вакантна.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач була звільнена з посади з порушенням порядку звільнення.

Тому, висновки суду першої інстанції щодо порушення відповідачем порядку отримання погодження Профспілкового комітету щодо змін в організації виробництва і праці у вигляді скорочення штату, порушення вимог статті 43 КЗпП України та ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» є цілком законними.

А відтак, звільнення позивача, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України є незаконним, у зв`язку з чим вона підлягає поновленню на роботі на зазначеній посаді, а наказ про звільнення вірно визнано судом першої інстанції незаконним.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Враховуючи все вище зазначене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 4 150 грн. 23 коп. є правомірними, з урахуванням положень статті 27 Закону України «Про оплату праці» та правил, передбачених Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Щодо ж до вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то на думку апеляційного суду суд першої інстанції дотримуючись вимог чинного законодавства, прийшов до вірного висновку про часткове задоволення вимог позивача, в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000, 00 грн., який на думку колегії суддів відповідає вимогам ст. 1167 ЦК України та п. 5 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

На думку апеляційного суду правомірність та розмір завданої позивачу моральної шкоди, визначеної судом відповідачем не спростовано.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: В.А. Нежура

Є.М.Суханова