ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м.Суми

Справа №591/7413/18

Номер провадження 22-ц/816/2240/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Клименко А.Я. в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст рішення виготовлено 18 вересня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя.

Свої вимоги мотивує тим, що з 2005 року вони з відповідачем були пов`язані спільним побутом та спільно проживали за адресою: АДРЕСА_1 разом з батьками позивача, таким чином створивши сім`ю. 14 вересня 2007 року вони зареєстрували шлюб, від якого мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя не склалося. Дитина проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні.

За час перебування у шлюбі сторони по справі придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 66,8 кв. м. На даний час виникла необхідність вирішити питання поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

Посилаючись на вказані обставини, просить:

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Залишити за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 08 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) батька, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до його повноліття.

У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 - відмовив за необґрунтованістю.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь держави 840 грн 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у позові про визнання права власності на 1/2 частину квартири, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що спірна квартира була набута у власність в інтересах сім`ї на підставі ст. 61 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу.

Вказує на те, що з початку 2005 року вони з відповідачем стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний сумісний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, виконували обов`язки та здійснювали свої права. Вказану обставину підтвердили свідки: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Оскільки власного житла вони не мали, то вони вирішили укласти договір на пайову участь у будівництві. Зазначає, що згідно п. 2.1 договору від 03 жовтня 2007 року продаж квартири АДРЕСА_3 було вчинено за 48 014 грн. Даний договір є чинним, сторонами не оскаржувався. Суд першої інстанції на це уваги не звернув та дійшов передчасного висновку, що квартира була продана за 353 000 грн, при цьому прийняв до уваги копію розписки, а не нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. Крім того, у вказаній квартирі відповідачу належала 1/3 частина. Дійсна вартість її продажу зазначена в нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу і саме ці кошти від її продажу були спрямовані на придбання спірної квартири. Пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо продажу квартири за 353 00 грн, на її думку, слід оцінювати критично, оскільки вони є зацікавленими особами. Крім того, наголошує на тому, що нема жодного доказу передачі коштів ОСОБА_8 відповідачу.

Наголошує на тому, що відповідач зустрічний позов про визнання коштів, сплачених за квартиру, особистою власністю не заявляв.

Не досліджувалось судом питання, на яких умовах і ким саме передавались кошти від продажу квартири ОСОБА_2 відповідачу. Жодного доказу, що саме цими кошами було сплачено внесок за квартиру суду не надано.

Зазначає, що право власності відповідача зареєстровано 08 вересня 2008 року, коли сторони по справі вже перебували у шлюбі і вказана квартира була придбана саме для проживання їх сім`ї.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув і помилково вважаючи доведеним факт належності на праві власності коштів в сумі 222 180 грн відповідачу, дійшов передчасного висновку, що вони були отримані від продажу квартири в 2007 році та спрямовані саме на придбання спірної квартири.

Від представника відповідача - адвоката Мельниченко І.З. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, що спірна квартира була придбана відповідачем за власні кошти, а тому дане майно не відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, апеляційна скарга ґрунтується взагалі на вимогах, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача - адвоката Корнієнко О.Д., відповідача - адвоката Мельниченко І.З., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 вересня 2007 року перебували у шлюбі, від якого мають дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 13-14).

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 07 лютого 2019 року у справі № 591/7339/18 шлюб між сторонами розірвав.

19 грудня 2005 року між Управлінням капітального будівництва ВАТ «Сумбуд» та ОСОБА_2 було укладено договір № 23-і на пайову участь у будівництві, а саме в будівництві НОМЕР_1 квартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 (а. с. 53).

Згідно п. 2 вказаного договору пайовик перераховує замовнику для будівництва двокімнатної квартири загальною площею 64,4 кв. м у 131 квартирному житловому будинку по АДРЕСА_2 кошти в сумі 222 180 грн в терміни: перший внесок в сумі 111 090 грн до 26 вересня 2007 року; другий внесок в сумі в сумі 111 090 грн до 26 листопада 2007 року.

Відповідно до квитанції № 220525 від 03 жовтня 2007 року ОСОБА_2 сплатив кошти в сумі 222 190 грн УКБ ВАТ «Сумбуд» (а. с. 54).

03 жовтня 2007 року ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 продали ОСОБА_12 належну їм на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . 03 жовтня 2007 року договір посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Таранушич В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 3077 (а. с. 55).

Згідно п. 2.1 даного договору нерухомість продано за 48 014 грн 00 коп.

За змістом розписки від 03 жовтня 2007 року ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_12 кошти в сумі 353 000 грн за квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_8 , сину - ОСОБА_2 , доньці - ОСОБА_9 (а. с. 56).

Право власності на спірну квартиру за АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 зареєстровано 17 вересня 2008 року, підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 08 вересня 2008 року, видане виконавчим комітетом Сумської міської ради (а. с. 15; 60-61).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що вказана квартира була придбана за власні кошти відповідача внаслідок продажу частки в спільній власності ОСОБА_2 , тому дане майно не відноситься до спільної сумісної власності подружжя.

Проте повністю погодитись з висновками суду не можна, так як суд дійшов їх з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У відповіді на відзив на позовну заяву представник ОСОБА_1 вказав, що позивач визнає ту обставину, що мати відповідача ОСОБА_8 03 жовтня 2007 року надала кошти сторонам даної справи, як подружжю для придбання свого особистого житла, на виконання зробленої на їх весіллі обіцянки (а. с. 76).

З матеріалів справи також вбачається, що повну вартість спірної квартири в сумі 222 180 грн відповідач сплатив 03 жовтня 2007 року. Цього ж дня, була продана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала на праві спільної власності відповідачу, його матері ОСОБА_8 та його сестрі ОСОБА_9 .

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги наданий відповідачем доказ - розписку від 03 жовтня 2007 року згідно якої покупець ОСОБА_12 фактично сплатила за квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , належну ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , - 353 000 грн, оскільки позивач визнала ту обставину, що мати відповідача ОСОБА_8 в день сплати вартості квартири - 03 жовтня 2007 року надала кошти сторонам даної справи, як подружжю для придбання спірної квартири. Отримати такі значні кошти відповідач та його мати могли саме від продажу 03 жовтня 2007 року належної їм квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того відповідно до п. п. 2.1.; 2.3. договору купівлі-продажу квартири вартість в 48 014, 00 грн, визначена КП «Сумське МБТІ». Тобто вона не є ринковою за яку в дійсності була продана квартира.

В той же час, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував наступне.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до положень ст. 370 ЦК України частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Положеннями статей 364, 372 ЦК України передбачено, що договір про визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Оскільки відповідного договору про визначення іншого розміру часток співвласників у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , відповідачем не надано, частки кожного із співвласників є рівними, а тому частка відповідача складала 1/3 частину.

З врахуванням того, що частка ОСОБА_2 в даній квартирі складала 1/3 частину, відтак розмір належних особисто відповідачу коштів від продажу квартири становить 117 666 грн 67 коп. (1/3 частина від 353 000 грн).

Твердження відповідача про те, що спірна квартира була придбана тільки за його власні кошти, зокрема те, що іншу частину коштів від продажу квартири йому подарувала мати, не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З врахуванням наведеного, частка в спірній квартирі, за яку відповідач сплатив особисті кошти в сумі 117 666 грн 67 коп. становить 52,96%.

Оскільки відсутні докази, що іншу частину коштів на придбання спірної квартири в сумі 104 513, 33 грн, мати відповідача подарувала йому особисто, ці кошти є такими, що надані нею сім`ї сторін для придбання житла.

Отже, спільна власність сторін у спірній квартирі становить 47,04%, тобто по 23,52% за кожним.

Таким чином, частка відповідача в спірній квартирі становить 76,48%, тобто 19/25 частин, а позивачки - 23,52%, тобто 6/25 частин відповідно.

Суд першої інстанції наведених обставин та положень норм матеріального права не врахував та дійшов помилкового висновку, що спірна квартира придбана лише за власні кошти відповідача внаслідок продажу частки в спільній власності ОСОБА_2 , а тому дане майно не відноситься до спільної сумісної власності подружжя.

Отже, рішення суду першої інстанції на підставі п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог: визнання за позивачкою права власності на 6/25 частин вказаної квартири та визнання за відповідачем права власності на 19/25 частин даної квартири.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 вересня 2020 року в даній справі скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину квартири та ухвалити нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 6/25 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 19/25 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2020 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина