Справа № 504/1008/20
Провадження № 2/504/1592/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2020 р. смт. Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря Мельникової В.М., -

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні, в залі суду № 4 смт. Доброслав, справу за позовом ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.04.2020 року відкрито провадження у справі.

У підготовчому засіданні сторони подали мирову угоду, якою відповідач погодився передати позивачу у власність належне відповідачу нерухоме майна в рахунок погашення заборгованості.

Відповідач пода заяву про розгляд питання затвердження мирової угоди без його участі.

Представник позивача в підготовчому засіданні підтримав зміст мирової угоди просив її задовольнити.

Вислухавши представника позивача, суд дійшов до наступного висновку:

Суд встановив, що між сторонами укладено договір позики на суму 550000 грн.

Сторони погодились за текстом мирової угоди про перехід права власності відповідача на нерухоме майно на користь позивача в рахунок погашення суми боргу за цим договором позики.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст.335 та 376 ЦК. В усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч.1 ст.328 ЦК).

Стаття 392 ЦК не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до ст.328 ЦК набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього кодексу.

За приписами ст.207 ЦПК, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Суд констатує, що подана сторонами мирова угода не відповідає вимогам статті 207 ЦПК України, оскільки не спрямована на врегулювання спору, а фактично є вимогою про перехід права власності на майно, тоді як предметом спору є стягнення коштів за договором позики.

Крім того, суд переконаний, що сторони не бажають настання правових наслідків, передбачених укладенням мирової угоди, з огляду на предмет спору, фактично порушують встановлений законом порядок відчуження права власності на об`єкти нерухомого майна, допускаючи дії, які відповідно до пункту 5 частини другої статті 44 ЦПК України суд може визнати зловживанням процесуальними правами, а саме укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, яких, вірогідно, умисно не було залучено до участі у справі та не повідомлено про розгляд цієї справи.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції регламентує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Таким чином будь- яких правових підстав для затвердження судом поданої сторонами мирової угоди не має.

На підставі наведеного, керуючись ст. 207,208, 255, 353 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання та затвердження мирової угоди.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.К. Барвенко