ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 619/4276/18-ц

провадження № 22ц/818/4069/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (об`єднаної територіальної громади),

відповідачка - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28 травня 2020 року в складі судді Калмикової Л.К.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (об`єднаної територіальної громади) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що Черкасько-Лозівською сільською радою Харківської області 02 липня 2010 року на LVIII сесії V скликання питання про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,15 га (кадастровий номер :00:000: 2461) не розглядалося та не вирішувалося, відповідне рішення сільською радою не приймалося. Однак, на виконання вказаного рішення ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 181467 від 04 серпня 2010 року загальною площею 0,15 га, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 52.

Зазначив, що з метою захисту інтересів держави прокуратурою подано позовну заяву в інтересах держави до ОСОБА_2 та заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 листопада 2011 року у справі № 2010/2-1852/11, яке набрало законної сили, позов задоволено та визнано недійсним Державний акт серія ЯЛ № 181467 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 .

Разом із цим, прокурором порушено кримінальну справу за фактом службового підроблення рішень сільської ради посадовими особами Черкасько-Лозівської сільської ради, що спричинило тяжкі наслідки інтересам держави, за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 366 КК України та вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 червня 2013 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених частиною 3 статті 365, частиною 2 статті 366 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2014 року, вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_3 в частині засудження за частиною 3 статті 365 КК України скасовано у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, справу в цій частині припинено та звільнено ОСОБА_3 від відбуття призначеного йому даним вироком за частиною 2 статті 366 КК України покарання у виді 4 років позбавлення свободи з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі посади в органах місцевого самоврядування строком на 1 рік, в іншій частині вирок суду залишено без змін.

Як вбачається з висновку спеціаліста вартість земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , становить 177 356,00 грн.

Вважав, що оскарженим державним актом на право власності на земельну ділянку, на підставі якого за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку порушено інтереси держави у вигляді раціонального та ефективного використання земельних ресурсів, які є власністю народу України.

Зазначив, що під час виконання рішення суду у справі № 2010/2-1852/11 як вбачається з листа Відділу у Дергачівському району ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 08 жовтня 2018 року № 30-20-0.23,18-1234/109-18 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 2692, виданого 02 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Клопотовою С.Д., право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 . У зв`язку з чим, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_1 , як у добросовісного набувача.

Посилався на те, що, не зважаючи на сплив тривалого часу з моменту відчуження земельної ділянки, селищною радою, заходи спрямовані на повернення зазначеної земельної ділянки у власність держави, не вжито, що свідчить про її бездіяльність.

Просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Малоданилівської селищної ради (об`єднаної територіальної громади) Дергачівського району Харківської області земельну ділянку площею 0,15 га (кадастровий номер :00:000:2461), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 28 травня 2020 року у задоволенні позовної заяви керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (об`єднаної територіальної громади) - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду заступник прокурора Харківської області подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що тільки з листа Відділу у Дергачівському району Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області від 08 жовтня 2018 року № 30-20-0.23,18-1234/109-18 прокурор дізнався про те, що на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 2692, виданого 02 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Клопотовою С.Д., право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 . Вказав, що Малоданилівська селищна рада Дергачівського району Харківської області (об`єднаної територіальної громади) не є держателем реєстрів прав на нерухоме майно, тому в матеріалах справи відсутні докази обізнаності позивача селищної ради про перехід права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 . Зазначив, що положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна не застосовуються, а відчуження об`єктів за своєю правовою природою є триваючим правопорушенням.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що строк для звернення до суду з цим позовом прокурор пропустив.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 вересня 2011 року у справі № 2010/2-1852/11 за позовом прокурора Дергачівського району Харківської області в інтересах держави в особі Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області до ОСОБА_2 , третя особа: Управління Держкомзему в Дергачівському районі Харківської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки в придатному для використання стані, позов задоволено, визнано недійсним Державний акт серії ЯЛ № 181467 від 04 серпня 2010 року на право власності на земельну ділянку розміром 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 ; визнано недійсним запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку розміром 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано Управління Держкомзему в Дергачівському районі Харківської області скасувати державну реєстрацію в Державному реєстрі земель державного акту серії ЯЛ № 181467 від 04 серпня 2010 року на право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я ОСОБА_2 ; зобов`язано ОСОБА_2 звільнити та привести у придатний для використання стан земельну ділянку розміром 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 та повернути зазначену земельну ділянку за належністю Черкасько-Лозівській сільській раді.

Вказаним заочним рішенням встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЛ № 181467, ОСОБА_2 на підставі рішення LVIII сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 02 липня 2010 року належить земельна ділянка площею 0,15 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, рішення LVIII сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 02 липня 2010 року щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,15 га, розташованої по АДРЕСА_1 сільською радою не приймалося, що свідчить про незаконність та протиправність набуття ОСОБА_2 права власності на цю земельну ділянку (а.с.6).

Як вбачається з відповіді Відділу у Дергачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 30-20-0.23,18-1234/109-18 від 08 жовтня 2018 року, Книг записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, наявних у Відділі станом на 01 січня 2013 року, земельна ділянка з кадастровим номером :00:000:2461 згідно з Державним актом серії ЯЛ № 181467, зареєстрованим за № 52 від 04 серпня 2010 року, належала ОСОБА_2 , а з 20 жовтня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу право перереєстровано на ім`я ОСОБА_1 . Рішення суду не виконано, державні акти не скасовані (а.с.7).

Прокурором Дергачівського району порушено кримінальну справу за фактом службового підроблення рішень сільської ради посадовими особами Черкасько-Лозівської сільської ради, в тому числі, і по даній земельній ділянці, що спричинило тяжкі наслідки інтересам держави за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 2 статті 366 КК України.

Вироком Жовтневого суду м. Харкова від 05 червня 2013 року сільського голову ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених частиною 3 статті 365, частиною 2 статті 366 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2014 року вирок Жовтневого суду м. Харкова від 05 червня 2013 року відносно ОСОБА_3 в частині засудження по частині 3 статті 365 КК України скасовано у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину та справу в цій частині закрито; згідно з вимогами пункту «г» статті 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» від 08 квітня 2014 року звільнено ОСОБА_3 від відбуття призначеного йому даним вироком за частиною 2 статті 366 КК України покарання у виді 4 років позбавлення свободи з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі посади в органах місцевого самоврядування строком на 1 рік; в іншій частині - вирок суду залишено без змін (а.с.8-19).

Із листа Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області за № 04-12-6219 вих18 від 24 вересня 2018 року вбачається, що Дергачівська місцева прокуратура Харківської області повідомила Малоданилівську селищну раду Дергачівського району Харківської області (об`єднану територіальну громаду) про прийняття прокуратурою рішення щодо представництва в суді інтересів держави та щодо звернення до суду із вказаним позовом (а.с.20-21).

Рішенням І сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 15 листопада 2017 року № 8 почато процедуру реорганізації Черкасько-Лозівської сільської ради шляхом приєднання до Малоданилівської селищної ради. Малоданилівська селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Черкасько-Лозівської сільської ради (а.с.22-23).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. подібні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90).

Для відновлення порушеного права власності на земельну ділянку, прокурор заявив вимогу про її витребування від кінцевого набувача.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

ЦК України передбачено як один зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Частиною першої статті 388 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Із правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18) вбачається, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речовому правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЛ № 181467, який видано на підставі рішення LVIII сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 02 липня 2010 року та визнано недійсним в судовому порядку у справі № 2010/2-1852/11 через його незаконність, волі Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області на таке вибуття не було. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 25 січня 2017 року у справі № 916/2131/15, від 23 листопада 2016 року у справі № 916/2144/15, від 2 листопада 2016 року у справі № 522/10652/15-ц і від 5 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 та з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.

Установлення цього факту є достатнім для того, щоб у позивача виникли правові підстави для витребування земельної ділянки в порядку статті 388 ЦК України.

З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності порушених прав Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (об`єднаної територіальної громади) та правових підстав для її звернення до суду з цим позовом.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачка заявила в заяві про перегляд заочного рішення клопотання про застосування позовної давності до вирішення спору.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна тривалість позовної давності встановлена у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини також зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Частиною четвертої статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.…Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень) про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс18) вказує, що «для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше».

Скаржник стверджує, що позовна давність у цій справі має обчислюватись з моменту, коли прокурору стало відомо про набуття права власності на спірну земельну ділянку саме ОСОБА_1 , що відбулося після отримання прокурором листа Відділу у Дергачівському району ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 08 жовтня 2018 року № 30-20-0.23,18-1234/109-18.

Частиною другої статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц).

За змістом частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до особи, яка є боржником, тобто до особи, яка є належним відповідачем за позовом. У разі пред`явлення віндикаційного позову належним відповідачем є володілець майна. Водночас, якщо під час розгляду справи майно перейшло у володіння іншої особи, у зв`язку з чим суд здійснив заміну відповідача, то пред`явлення позову до попереднього володільця перериває позовну давність і за вимогою до цієї іншої особи.

Частиною першої статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Оскільки право власності Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (об`єднаної територіальної громади) на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли селищна рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.

Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому, перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача у володіння інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс18) указала, що «відступає від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу».

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 вересня 2011 року у справі № 2010/2-1852/11, яке набрало законної сили, позов прокурора Дергачівського району Харківської області задоволено повністю та, зокрема, визнано недійсним Державний акт серія ЯЛ № 181467 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 . Тобто, на момент пред`явлення прокурором позову та ухвалення в подальшому судом рішення по справі № 2010/2-1852/11 право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20 жовтня 2010 приватним нотаріусом Клопотовою С.Д., було зареєстровано за ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач знав або міг дізнатися про факт вчинення даного правочину та належності земельної ділянки іншій особі, оскільки відомості про це містилися в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на момент ухвалення заочного рішення по справі № 2010/2-1852/11, витяг з яких повинен був використовуватися як доказ по справі № 2010/2-1852/11.

Оскільки порушення прав позивача було предметом судового розгляду в іншій справі № 2010/2-1852/11, то позивачу повинно було відомо про таке порушення ще на час звернення позивача з позовом у зазначеній справі.

Ураховуючи викладене, в даній справі перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів, а тому позовна давність пропущена, оскільки про порушення прав прокурор міг дізнатися з моменту передачі спірної земельної ділянки у власність, а не з моменту отримання листа Відділу у Дергачівському району Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області від 08 жовтня 2018 року № 30-20-0.23,18-1234/109-18, яким повідомлено про перехід права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 .

Установивши, що позовні вимоги є обґрунтованими, суд першої інстанції, вирішивши питання про застосування позовної давності, зробив правильний висновок, що даний позов поданий після її спливу, а тому в задоволенні позову слід відмовити з цих підстав.

Доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається заступник прокурора Харківської області в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області - залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 24 листопада 2020 року.