Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 554/5350/17

провадження № 61-1898св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, Державне підприємство «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 03 грудня

2018 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, Державного підприємства «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет» (далі - ДП «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет»), правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет» (далі -

ПрАТ «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет») про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що 11 листопада 2014 року Міністерством аграрної політики та продовольства України з нею укладений контракт, згідно з умовами якого вона прийнята на посаду директора ПрАТ «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет».

У серпні 2015 року Міністерством аграрної політики та продовольства України

ДП «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет» передано до управління Регіонального Фонду держмайна України по Полтавській області, при цьому трудовий контракт з ОСОБА_1 не розірвано та новий контракт не укладався.

Із 20 червня 2017 року до 04 липня 2017 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному.

27 червня 2017 року ОСОБА_1 отримала лист від Регіонального Фонду держмайна України в Полтавській області, у якому її повідомили про розірвання контракту і звільнення із 21 червня 2017 року.

Вважала своє звільнення незаконним, оскільки не була попереджена за 2 місяці до звільнення, яке відбулось у період її тимчасової непрацездатності. Крім того,

в день звільнення їй не видана трудова книжка та не проведено повний розрахунок.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просила визнати незаконним та скасувати наказ Регіонального Фонду держмайна України по Полтавській області

від 21 червня 2017 року № 407 про звільнення, поновити її на посаді директора

ПрАТ «Полтавасадвинмаркет», стягнути з ПрАТ «Полтавасадвинмаркет» на її користь 62 262,12 грн компенсації за час вимушеного прогулу, 8 000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Регіонального Фонду Державного майна України в Полтавській області від 21 червня 2017 року № 407 про звільнення ОСОБА_1 . Стягнуто з

ПрАТ «Полтавасадвинмаркет» на користь ОСОБА_1 62 262,12 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 8 000,00 грн. Стягнуто з ПрАТ «Полтавасадвинмаркет» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на отримання правової допомоги у розмірі 8 275,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення в частині стягнення середньої заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивача звільнено у період її тимчасової непрацездатності, тому таке звільнення є незаконним та порушує права працівника. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив із того, що на момент розгляду справи строк дії трудового контракту закінчився, що унеможливлює поновлення на посаді позивача.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області задоволено. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 липня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди відмовлено у повному обсязі. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що частина третя

статті 40 КЗпП України встановлює заборону звільнення у період тимчасової непрацездатності лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених статтями 40, 41

КЗпП України, а позивача звільнено відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, тому звільнення відбулося з дотриманням умов контракту та вимог трудового законодавства.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У січні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог та безпідставно вважав, що звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності не свідчить про неправомірність такого звільнення. Крім того, висновок апеляційного суду суперечить приписам статті 43 Конституції України, статей 9, 21, 40 КЗпП України, оскільки розірвання контракту та припинення трудових правовідносин між сторонами у період перебування звільненого працівника на лікарняному є недопустимим та незаконним. До того ж, висновок суду про наявність правових підстав для дострокового розірвання трудового контракту у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 обов`язків та посилання суду на преюдиційні факти, встановлені у справі № 554/3081/16-ц про визнання наказу про накладення дисциплінарного стягнення незаконним, є безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду Сімоненко В. М. від 18 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в указаній справі.

У березні 2019 року від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник зазначає, що висновки, викладені у постанові Полтавського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року, повністю відповідають обставинам справи, і судом правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 21 квітня 2020 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 08 липня 2020 року касаційне провадження у справі № 554/5350/17 за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області, Державного підприємства «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду

від 03 грудня 2018 року зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи

№ 757/40835/15-ц.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2020 року № 2792/0/226-20 у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Сімоненко В. М. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу № 554/5350/17 (провадження № 61-1898св19) 10 листопада 2020 року призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 25 листопада 2020 року поновлено касаційне провадження у справі.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

11 листопада 2014 року між Міністерством аграрної політики та продовольства України видано наказ № 193-к про укладення контракту з ОСОБА_1

11 листопада 2014 року між Міністерством аграрної політики та продовольства України та ОСОБА_1 укладений контракт, згідно з яким останню прийнято на посаду директора Державного підприємства «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет», строком дії із 11 листопада 2014 року до 10 листопада

2017 року.

Пунктом 5.3 контракту передбачені підстави його дострокового розірвання, зокрема можливість його розірвання у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим контрактом.

Із 20 червня по 03 липня 2017 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЕ № 396293, виданим Комунальним закладом Центру первинної медичної допомоги.

21 червня 2017 року наказом Регіонального відділення Фонду держмайна України по Полтавській області за № 407 контракт з ОСОБА_1 розірвано та звільнено із посади директора Державного підприємства «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет». Контракт розірвано до закінчення його дії на підстав підпункту «а» пункту 5.3 контракту відповідно до пункту 8 статті 36 КЗпП України у зв`язку із невиконанням пунктів 2.1, 2.4, 2.5 контракту.

Викладене підтверджується наказом Регіонального відділення Фонду держмайна України по Полтавській області від 13 квітня 2016 року, яким ОСОБА_1 оголошено догану у зв`язку із порушенням нею пунктів 1.1, 2.1, 2.2, 2.4, 2.5, 2.7 контракту, яке встановлено рішенням комісії з проведення фінансово-економічного аналізу господарської діяльності акціонерних товариств та державних підприємств від 31 березня 2016 року.

Вказаний наказ є чинним.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 13 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, встановлено обґрунтованість рішення комісії від 31 березня 2016 року про встановлення неналежного виконання ОСОБА_1 обов`язків, визначених контрактом, а саме пунктів 1.1, 2.1, 2.2, 2.4, 2.5, 2.7, що полягало у погіршенні фінансово-економічних показників підприємства, неподання в установлені строки річного фінансового плану підприємства, неподання звіту про результати виконання показників, передбачених контрактом.

Протоколом засідання комісії з проведення фінансово-економічного аналізу господарської діяльності акціонерних товариств та державних підприємств

від 24 березня 2017 року встановлено невиконання ОСОБА_1 пунктів 1.1, 2.1, 2.2, 2.4, 2.5, 2.7 контракту, зокрема, невиконання фінансового плану підприємства на

2016 рік, погіршення фінансово-економічних показників підприємства, отримання збитку у розмірі 219 300,00 грн, ненадання звіту до регіонального відділення

до 15 лютого 2017 року.

На підставі встановлених комісією порушень наказом Регіонального відділення Фонду держмайна України по Полтавській області від 05 квітня 2017 року № 247 на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Протоколом засідання комісії з проведення фінансово-економічного аналізу господарської діяльності акціонерних товариств та державних підприємств

від 30 травня 2017 року встановлено невиконання ОСОБА_1 обов`язків, визначених пунктами 1.1, 2.1, 2.2, 2.4, 2.5, а саме, що діяльність Державного підприємства «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет» за 1 квартал

2017 року була збитковою, не виконано завдання, які визначені фінансовим планом підприємства на 1 квартал 2017 року, відбулося погіршення фінансово-економічних показників підприємства у порівнянні із 2016 роком, допущено збиток підприємства на суму 408 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивача звільнено у період її тимчасової непрацездатності, тому таке звільнення є незаконним та порушує права працівника. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив із того, що на момент розгляду справи строк дії трудового контракту закінчився, що унеможливлює поновлення на посаді позивача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що частина третя

статті 40 КЗпП України встановлює заборону звільнення у період тимчасової непрацездатності лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених статтями 40, 41

КЗпП України, а позивача звільнено відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, тому звільнення відбулося з дотриманням умов контракту та вимог трудового законодавства.

Верховний Суд не погоджується із зазначеним висновком апеляційного суду з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша та шоста статті 43 Конституції України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений в абзаці сьомому статті 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України).

Згідно з пунктом 16 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором є таким самими, як і за безстроковим, але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема, у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Підстави припинення трудового договору визначено статтею 36 КЗпП України.

Припинення трудового договору можливе на підставах, передбачених контрактом (пункт 8 статті 36 КЗпП України).

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Трудове законодавство встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про порушення зазначених гарантій, застосовуваних під час реалізації процедури звільнення працівника та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

У рішенні Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року у справі

№ 6-р(ІІ)/2019, Другий сенат Конституційного Суду України визнав положення частини третьої статті 40 КЗпП України такими, що відповідають Конституції України (є конституційними).

Рішення Конституційного Суду України мотивовано тим, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно інших категорій.

Таким чином, положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини, а тому звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності є порушенням гарантованого законодавством права особи на працю та не може бути визнано законним і правомірним.

У постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження

№ 14-670цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що «не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України). Гарантія поширюється на випадки припинення трудового договору (договору контракту) з працівником за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, тобто з підстав, передбачених контрактом. Наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, усуваються шляхом зміни дати припинення трудових відносин на перший день після закінчення періоду непрацездатності чи відпустки».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Апеляційним судом правильно встановлено, що позивач систематично неналежно виконувала своїх обов`язків, визначених контрактом, зокрема, в частині погіршення фінансово-економічних показників підприємства, неподання в установлені строки річного фінансового плану підприємства, неподання звіту про результати виконання показників, передбачених контрактом, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 13 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, яким встановлено обґрунтованість рішення комісії від 31 березня 2016 року про встановлення неналежного виконання ОСОБА_1 обов`язків, визначених контрактом, а саме пунктами 1.1, 2.1, 2.2, 2.4, 2.5, 2.7 та відповідним наказом про оголошення догани ОСОБА_1 із цих підстав.

Отже, висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 неналежним чином виконувалися умови контракту, що стало підставою для дострокового розірвання контракту з позивачем та її звільнення за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, є правильним.

Проте, перевіряючи законність оскаржуваного наказу від 21 червня 2017 року № 407, яким із ОСОБА_1 достроково розірвано контракт та звільнено її із займаної посади із 21 червня 2017 року, апеляційний суд не врахував, що у період із 20 червня до 03 липня 2017 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному.

Отже, працівник не може бути звільнений у період непрацездатності. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у перший день після закінчення періоду непрацездатності.

У зв`язку з наведеним, враховуючи відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, оскільки її обґрунтовано звільнено за систематичне невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї контрактом, передбачені пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, та з огляду на те, що строк дії контракту закінчився, а єдиною невідповідністю є неправильне визначення дати звільнення, суд доходить висновку про необхідність змінити дату звільнення із 21 червня 2017 року на 04 липня 2017 року.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та зміни дати звільнення позивача.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню,то в порядку частини першої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України компенсувати Регіональному Фонду держмайна України по Полтавській області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 524,00 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 липня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області, Державного підприємства «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади директора Державного підприємства «Аграрно-промислова фірма «Полтавасадвинмаркет», зазначену у наказі від 21 червня 2017 року № 407 із 21 червня 2017 року на 04 липня 2017 року.

В іншій частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Компенсувати Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Полтавській області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 524,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко