Справа № 347/333/20
Провадження № 2/347/274/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2020 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі :

головуючої- судді: Крилюк М.І.,

секретаря - Лазорик Л.В.,

адвокатів: Андрусяк Г.В., Кіт Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності на житловий будинок, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист права власності на житловий будинок.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали та пояснили, що 12.05.2015р. Апеляційним судом Івано-Франківської області позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено частково та зобов`язано ОСОБА_3 відновити прохід до горища житлового будинку АДРЕСА_1 , який існував до набуття сторонами права власності у 1993 та 1997 роках на належні їм частини вказаного будинку та не чинити перешкоди у користуванні спірним горищем. Під час виконання судового рішення ОСОБА_3 повідомив про те, що він не має можливості виконати рішення суду, оскільки не являється власником житла, так як відповідно до договору дарування від 23.06.2017р. власником житла являється ОСОБА_2 . Із копій плану будинку вбачається, що виходи на горище були передбачені для двох співвласників будинку. З мезоніну, який знаходиться у користуванні позивача раніше існували два виходи в різні частини горища, проте в даний час з мезоніна для позивачки залишається доступним тільки один вихід на частину горища, яка становить орієнтовано 1/8 частини всього горища. Інший вихід на горище для ОСОБА_1 заблокований. Вважають, що горище є складовою частиною житлового будинку, яка призначена для його обслуговування і яка є приналежністю будинку. Оскільки домовленості про поділ горища між співвласниками будинку до цього часу не досягнуто, то воно повинно перебувати у їх спільному користуванні. Відповідач відмовляється розблокувати інший вихід на горище з мезоніна, який перебуває у користуванні позивача, а тому, просять зобов`язати відповідачку відновити прохід до горища житлового будинку АДРЕСА_1 , який існував до набуття сторонами права власності у 1993 та 1997 роках на належні їм частини даного будинку та не чинити перешкод у користуванні спірним горищем.

Представник відповідачки позов не визнала та пояснила, що ОСОБА_2 являється власником житлового будинку АДРЕСА_2 , згідно договору дарування від 23.06.2017р. До 2015 року це була спільна часткова власність, а потім ОСОБА_1 стала власником житлового будинку №102 та ОСОБА_3 -власником житлового будинку № 102/2 . Відповідачка будь-якого відношення до рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.05.2015 року немає, та як добросовісний набувач набула права приватної власності на належний її батькові житловий будинок №102/2 . А тому, вважає позов безпідставним, необґрунтованим та просить в ньому відмовити.

Суд, вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення із наступних підстав.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений в його здійсненні.

Частинами 1 ст.316-317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

В силу ч.1,2 ст.321 право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як встановлено в судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 проживає у належному їй на праві приватної власності житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Згідно матеріалів справи вбачається, що місцем проживання відповідачки ОСОБА_2 є АДРЕСА_2 .

Тобто, з наведеного видно, що житловий будинок по АДРЕСА_1 розділений на дві різні адреси - 102 і 102/2 та відповідно має двох різних власників, що спростовує твердження відповідачки щодо права спільної часткової власності сторін на дане житло, оскільки даний житловий будинок поділений в натурі та завершальним етапом поділу цього будинку є присвоєння адреси на самостійні об`єкти.

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 23.06.2017р. видно, що ОСОБА_3 подарував своїй дочці ОСОБА_2 належний йому на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Також в матеріалах справи знаходиться відповідний договір дарування земельної ділянки площею 0,1256га в АДРЕСА_1 .

Із вказаного договору дарування вбачається, що житловий будинок в АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , тобто бажаючи подарувати житловий будинок, батько відповідачки 05.05.2017р. виготовив технічний паспорт, як на окремий житловий будинок з окремою поштовою адресою, як це передбачено Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 N 55.

Таким чином, житловий будинок по АДРЕСА_1 належить двом власникам на праві приватної власності кожному за різними поштовими адресами. Договір дарування житлового будинку від 23.06.2017р. є чинним, оскільки ніким не скасований та позивачка не пред`являла жодних претензій щодо даного документа.

Відповідно до ч.1ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. А тому, відповідачка ОСОБА_2 з 2017 року є законним власником житлового будинку по АДРЕСА_2 , де проживає по даний час.

Крім цього, позивачка просить відновити прохід до горища, який існував до набуття сторонами права власності у 1993 та 1997 роках на належні їм частини житлового будинку, проте відповідачка не є стороною та жодного відношення до даного житлового будинку в цей період часу не мала, оскільки право власності набула тільки в 2017 році.

Як ствердила в судовому засіданні позивачка та її представник рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.05.2015р. зобов`язано ОСОБА_3 відновити прохід до горища житлового будинку АДРЕСА_1 , який існував до набуття сторонами права власності у 1993 та 1997 роках на належні їм частини вказаного будинку та не чинити перешкоди у користуванні спірним горищем. А тому, на їх думку, через те, що ОСОБА_3 подарував належний йому житловий будинок своїй дочці ОСОБА_2 , тому виконати рішення суду повинна вона.

Суд вважає таке твердження необґрунтованим та таким, що суперечить матеріалам справи, зокрема оглянуті судом матеріали цивільної справи №347/634/15-ц свідчать про те, що спір щодо поділу горища існував між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також в провадженні суду перебували матеріали цивільної справи №347/3548/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист права власності на житловий будинок, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні горищем. Тобто, жодних документів про те, що ОСОБА_2 зобов`язано вчинити будь-які дії щодо горища житлового будинку матеріали справи не містять. Вона ніколи не була учасником судових проваджень з приводу даного житлового будинку та їй взагалі могли бути не відомі дані обставини.

Відповідно до ч.1ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною 1 ст. 330 ЦК України зазначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Отже, добросовісним вважається той набувач, який не знав і не мав знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати.

Відповідно до положень статті, добросовісний набувач може набути право власності на майно, якщо відповідно до норм ЦК України воно не може бути витребуване в нього.

Стаття 388 ЦК України встановлює порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В усіх інших випадках власник не має права витребувати майно від добросовісного набувача.

Як встановлено в судовому засіданні позивачка просить зобов`язати відповідачку не чинити перешкод у користуванні спірним горищем, проте жодних доказів того, що ОСОБА_2 чинить ОСОБА_1 будь-які перешкоди в користуванні горищем немає. Зокрема, позивачка не зверталася із відповідними заявами до уповноважених органів щодо розгляду таких звернень, а саме відсутні заяви до сільської ради, ДАБІ. Тому, відповідачка, як добросовісний набувач, якій згідно договору дарування на даний час на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 , має повне право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першоюстатті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

З наведених обставин, суд не вбачає підстав передбачати можливість порушення права власності ОСОБА_1 відповідачкою, що відповідно виключає необхідність звернення її до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити її право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, що передбачено ст.386 ЦК України.

Крім цього, представник позивачки в позовній заяві зазначив про зобов`язання відповідачку відновити прохід до житлового будинку АДРЕСА_1 , що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки номер житлового будинку, який перебуває у власності сторін є 102 та 102/2.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності на житловий будинок слід відмовити.

На підставі ст. ст. 316, 319, 328, 330, 717-722 ЦК України та керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності на житловий будинок - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Косівський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: М.І.Крилюк