Справа № 206/4806/19
Провадження № 2/206/80/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.01.2020 Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.
представника позивача ОСОБА_1 Г ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3 .
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспромгаз», третя особа: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення суми в порядку регресу, -
У провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспромгаз», третя особа: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення суми в порядку регресу.
02.09.2019 було відкрито провадження по даній цивільній справі.
Не погодившись із ухвалою про відкриття провадження в частині підсудності, 17.09.2019 представник відповідача подав апеляційну скаргу. Мотивами апеляційної скарги було те, що на думку представника відповідача цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспромгаз», третя особа: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення суми в порядку регресу відноситься до юрисдикції господарських судів, так як позивач звернувся до суду загальної юрисдикції з позовом щодо правочину, укладеному для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.11.2019 апеляційну скаргу залишено без задоволення, ухвалу судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2019 року залишено без змін.
24.12.2019 в підготовчому судовому засіданні представником відповідача було подано клопотання про закриття провадження у справі. Дане клопотання мотивоване тим, що на думку представника відповідача цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспромгаз», третя особа: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення суми в порядку регресу відноситься до юрисдикції господарських судів, так як позивач звернувся до суду загальної юрисдикції з позовом щодо правочину, укладеному для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи.
08.01.2020 представник позивача подала до канцелярії суду заперечення на клопотання про закриття провадження у справі, згідно яких вважала клопотання про закриття провадження безпідставним та таким, що не підлягає задоволення виходячи з того, що даний спір з приводу якого було подано позов до Самарського районного суду м. Дніпропетровська не є спором щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. В даному випадку мова іде про зобов`язання, яке має регресний характер. Регресне зобов`язання виникло на підставі цивільних правовідносин, які склались між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачем, як поручителем.
Вирішуючи дане клопотання суд виходив з такого.
Положеннями ч. 1 ст. 255 ЦПК України закріплено вичерпний перелік підстав, за наявності яких суд постановляє ухвалу про закриття провадження, серед яких і те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Господарським процесуальним законодавством визначено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).
Сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу (ч. 1 ст. 45 ГПК України).
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.
Відповідно до ст. 1 ЦПК України цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
В порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Фактичною передумовою судового розгляду справи є наявність спору про право (для справ позовного провадження). Спір повинен мати правовий характер, тобто стосуватися прав, обов`язків, свобод чи інтересів конкретної особи.
Порушення, невизнання чи оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача є його суб`єктивною оцінкою фактичних правовідносин. Порушення, як такого, насправді може й не бути, і для визначення компетенції суду це не має значення. Водночас має значення характер правовідносин, з яких виник спір.
Права, свободи чи інтереси виникають із різних суспільних правовідносин. Об`єктивних меж цих правовідносин немає. Найпростішим та найбільш об`єктивним критерієм визначення галузевої належності спору є джерело, в якому знаходиться норма матеріального права, що регулює відносини сторін, з яких виник спір.
Цивільні відносини - це особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
В порядку цивільного судочинства вирішуються усі спори, що виникають з цивільних правовідносин, зокрема, що стосуються вчинення правочинів, здійснення особистих прав, захисту права власності, виникнення, зміни, припинення, виконання зобов`язань, захисту прав споживачів, спадкування, відшкодування шкоди тощо. Важливою ознакою цих правовідносин є юридична рівність сторін спору, відсутність між ними відносин влади і підпорядкування.
Разом з тим приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.
Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідоквиконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 519 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основним з яких є зазначений у частині першій цієї статті, а саме - у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний із кредиторів має право пред`явити боржникові вимогу у повному обсязі. До пред`явлення вимоги одним із солідарних кредиторів боржник має право виконати свій обов`язок будь-кому із них на свій розсуд.
Частина 1 статті 544 ЦК України передбачає, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
З аналізу вимог частини першої статті 554 ЦК України у поєднанні з вимогами, передбаченими частиною першою статті 542 та статтею 543 ЦК України, між боржником та поручителем існує солідарний обов`язок, встановлений законом та договором.
Виконання кредитору одним з боржників є підставою виникнення регресного зобов`язання. Боржник, який здійснив виконання, виступає в якості кредитора перед іншими боржниками та за вирахуванням частки, яка припадає на нього самого, може стягувати те, що він раніше виконав кредитору.
Спір про стягнення боржником, який виконав солідарний обов`язок з кредитора коштів в порядку регресу ґрунтується на цивільних правовідносинах, а відтак підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Суд не може погодитися з доводами представника відповідача, що даний спір відноситься до юрисдикції господарських судів, у зв`язку із тим, що позивач звернувся до суду загальної юрисдикції з позовом щодо правочину, укладеному для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи, адже даний спір виник у зв`язку із виконанням позивачем, як боржником в розумінні положень ЦК України, за договором поруки, солідарного обов`язку зі сплати коштів по кредитному договору, внаслідок чого у нього виникло право на зворотну вимогу (регрес) до відповідача.
В даному випадку регресна вимога носить похідний характер, вона виникає тільки на основі виконання якогось іншого зобов`язання, що стосовно регресного може бути названо основним. Регресне зобов`язання завжди є похідним від основного, оскільки коли припиняє дію основне зобов`язання, то виникає регресне, однак це не означає, що ці вимоги мають тотожний характер. Регресне зобов`язання має відносну самостійність від основного. Регресна вимога спрямована на відшкодування втрат, понесених за рахунок або з вини іншої особи, що по своїй суті є зобов`язанням по відшкодуванню шкоди, й отже формою цивільно-правової відповідальності.
В даному випадку, коли позивач (фізична особа) новий кредитор виконав зобов`язання за договором поруки, первісний кредитор (юридична особа) випав з ланцюга даних правовідносин як суб`єкт і тому даний спір за суб`єктним складом не може відноситися до господарською юрисдикції, оскільки відсутній обов`язковий другий суб`єкт (юридична особа).
З дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Данні зміни були прийняті законодавцем для полегшення порядку звернення фінансовими установами до суду (господарського) із об`єднаними вимогами до юридичної особи (боржника) та фізичної особи (поручителя) в межах одного провадження, однак ці зміни не стосуються даних правовідносин, оскільки в даному випадку мова йде про захист особистих майнових інтересів фізичної особи, яка є менш забезпеченим суб`єктом звернення і тому враховуючи принцип пропорційності та «баланс інтересів» даний спір відноситься до цивільної юрисдикції.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 «Про судоустрій і статус суддів»).
Виходячи з вищевикладеного та зважаючи на предметну юрисдикцію та характер правовідносин у даній справі, наведені в клопотанні доводи представника відповідача про непідвідомчість цього спору цивільному суду, суд відхиляє ці доводи як необґрунтовані, натомість вважає, що правовідносини, що склались між сторонами, за своїм характером належать до цивільно-правових, а тому у задоволенні поданого клопотання про закриття провадження слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 512, 514, 519, 541, 543, 544, 556 ЦК України, 4, 20, 45 ГПК України, ст. ст. ст. ст. 1, 4, 19, 255, 260-261, 263, 353 ЦПК України,
В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспромгаз», третя особа: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення суми в порядку регресу відмовити повністю.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Повне судове рішення у формі ухвали складено 13.01.2020.

Суддя К.С. Маштак