Справа № 1328/8858/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2020 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі :

головуючого судді Зими І.Є.

за участю : секретаря Назаркевич Ю.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Ірокс», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби ЛМУЮ про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и в :

16.10.2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною заявою, в якій просить скасувати рішення Шевченківського райсуду м. Львова від 23.09.2013 р., в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 19.08.2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ухваливши в цій частині нове, яким вказані вимоги задовольнити.

Свої вимоги мотивує тим, що вказаним судовим рішенням в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «Ірокс», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору № 15 про участь у будівництві від 08.12.2005р., укладеного між ОСОБА_4 та ЗАТ «Ірокс» та визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 19.08.2009 р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено за безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 06.12.2013 р., яке залишено без змін ухвалою ВССУ від 19.03.2014 р., частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 : визнано частково недійсним договір № 15 про участь у будівництві від 08.12.2005р., укладений між ОСОБА_4 та ЗАТ «Ірокс», в частині внесення змін до договору від 21.11.2007р., згідно яких було замінено квартиру АДРЕСА_2 , з моменту внесення таких змін. В іншій частині, рішення від 23.09.2013р. залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування від 19.08.2009р., суди виходили з того, що рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 25.06.2009р., що набрало законної сили, було визнано право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , а тому ОСОБА_4 вправі була розпорядитись своїм майном.

Однак, Постановою Верховного суду України від 18.09.2019р., рішення Шевченківського райсуду м. Львова 25.06.2009 року та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 06.04.2017р. скасовані та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ЗАТ «Ірокс», треті особи особи: ОСОБА_6 , ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання права власності на житлове приміщення.

Таким чином, заявник вважає, що спростовуються висновки судів щодо правомірності набуття ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру, відповідно і наявності в неї достатнього обсягу повноважень на розпорядження такою.

Відтак, оскільки скасовано судове рішення від 25.06.2009р., яке стало підставою для ухвалення судового рішення від 23.09.2013р., що підлягає перегляду, ОСОБА_1 набув права звернутись до суду із заявленими вимогами.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 заяву підтримали, зіславшись на викладені в ній обставини та факти, просили таку задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,- ОСОБА_3 , в судовому засіданні заяву заперечив, вважає таку безпідставною.

Представник ПАТ» Ірокс» в судове засіданні не з`явився повторно, хоча належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 423 ЦПК України за нововиявленими обставинами можуть бути переглянуті рішення, постанови або ухвали, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили.

Однією з підстав перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду, що передбачено ч. 2 п. 3 ст. 423 ЦПК України. Саме на вказану норму і посилається у своєму зверненні заявник.

Як вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23.09.2013 року, у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 19.08.2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в процесі розгляду вказаного цивільного спору суд виходив з того, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 набуто ОСОБА_4 на підставі рішення Шевченківського райсуду м. Львова 25.06.2009 року, на набрало законної сили . Відтак, вона вправі була розпорядитись своїм майном та з врахуванням вимог ст.ст. 319,321 ЦК України відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування, що був укладений між нею та ОСОБА_5 19.08.09 р.

Оскільки рішення Шевченківського райсуду м. Львова від 25.06.2009 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ЗАТ »Ірокс» про визнання права власності на житлове приміщення , квартиру АДРЕСА_1 , що стало підставою для ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23.09.2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , на даний час скасоване Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 року, відтак існують підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення від 23.09.2013 року за нововиявленими обставинами .

Враховуючи вимоги ч.2 п. 3 ст. 423, ч. 3 п.2 ст. 429 ЦПК України , суд приходить до висновку, що слід скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23.09.2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ» Ірокс», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 та ухвалити нове рішення .

На виконання вимог ч. 5 ст. 423 ЦПК України, при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами , суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Так, в ході розгляду справи було встановлено, що 28.11.2006 р. між ОСОБА_1 та ЗАТ «Ірокс» було укладено договір № 8 пайової участі у будівництві житла, за умовами якого він вніс кошти на фінансування будівництва двокімнатної квартири АДРЕСА_4 . 14.03.2007р. ЗАТ «Ірокс» передало ОСОБА_1 вказану квартиру згідно акту прийому-передачі. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 17.08.10 р. , проведеної в процесі розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ" Ірокс" про визнання права власності на спірне житло, двокімнатна квартира АДРЕСА_4 на другому житловому поверсі, згідно договору від 28.11.06 р., на даний час стала двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 . Даним висновком встановлено, що внаслідок влаштування магазину в колишньому цокольному поверсі ( на даний час першому поверсі ) змінилась нумерація квартир та поверховість будови.

Статтею 328 ЦК України врегульовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до вимог ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Як вбачається з умов договору, укладеного між позивачем та ЗАТ" Ірокс" за № 8 від 28.11.06 р. , замовник приймав участь у будівництві 63-х квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 та фінансував будівництво двохкімнатної квартири АДРЕСА_4 ,що розташована на 2-му житловому поверсі , загальною площею 63 кв.м. Крім того, за умовами договору підрядник брав на себе зобов"язання передати замовнику згідно акту прийому-передачі квартиру та сприяти у оформленні документів. Станом на 2007 рік будинок АДРЕСА_1 не було здано в експлуатацію. Сам по собі акт приймання-передачі житла не є правовстановлюючим документом, що стверджує право власності на квартиру позивача. Відтак, безпідставними, на думку суду є покликання ОСОБА_1 на ту обставину, що після підписання акту приймання-передачі від 14.03.07 р. він став власником спірної квартири .

Крім того судом встановлено, що 08.12.05 р. між ЗАТ „ Ірокс" та ОСОБА_4 було укладено договір № 15 про участь у будівництві житлового будинку АДРЕСА_1 із замовленням та безпосереднім фінансуванням останньою будівництва двокімнатної квартири АДРЕСА_2 на четвертому поверсі, вартістю 225 792 грн. 19.12.06 р. до вказаного договору було внесено зміни, відповідно до яких вартість двокімнатної квартири складала 232 823 грн. В подальшому, на підставі змін до договору, внесених 21.11.07 р. було змінено квартиру, яку мала отримати ОСОБА_4 із зазначенням номера житла - № 59. 21.11.08 р. між сторонами договору було підписано акт приймання - передачі житла. Рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 25.06.09 р., за ОСОБА_4 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому, рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 06.12.2013 року було визнано частково недійсним договір № 15 про участь у будівництві від 08.12.2005 р., укладений між ОСОБА_4 та ЗАТ» Ірокс», в частині внесення змін до договору від 21. 11.2007 року, згідно яких було замінено квартиру АДРЕСА_2 , з моменту внесення таких змін. Крім того, Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 року було скасоване рішення Шевченківського райсуду м. Львова від 25.06.09 р. про визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Між тим, 19.08.2009 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Костишин Б.Т. було посвідчено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 . На момент укладення вказаної угоди ОСОБА_4 була власником спірного житла, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копія якого міститься в матеріалах справи.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи , поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Як вбачається із тексту уточнення позовних вимог ( т. 1 а.с. 56-57), так і письмових пояснень по справі ( т. 1 а.с. 123-125 ) , поданих позивачем, останнім не наведено правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, стороною якого ОСОБА_1 не був.

Так, ставлячи в прохальній частині позовної заяви вимогу про визнання недійсним договору дарування спірного житла, позивач у мотивувальній його частині зазначає про вимоги ч. 3 ст. 388 ЦК України . Зокрема, що він як власник майно має право витребувати його від добросовісного набувача , так як майно набуте в особи, яка не мала права на його відчуження . Проте одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є неможливим , оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недотримання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК, яка визначає загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не повинен суперечити цивільному законодавству; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.Водночас правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.

В даному випадку, на момент укладення договору дарування ОСОБА_4 була власником відчужуваного майна, волевиявлення свого не заперечує. Оспорюваний договір був нотаріально посвідчений. Сам позивач не є власником спірного нерухомого майна, відтак спірними є і посилання ОСОБА_1 на те, що його права, саме як власника спірного нерухомого майна, є порушеними.

Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 423, 425 429 ЦПК України , ст.ст. 203, 229, 319,321, 328, 331 ЦК України, суд , -

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Ірокс» , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби ЛМУЮ про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 19.08.2009 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за нововиявленими обставинами.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Ірокс», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби ЛМУЮ про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 19.08.2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,- відмовити за безпідставністю.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає АДРЕСА_7 , код НОМЕР_1 .

Відповідач: ПАТ`Ірокс», м. Львів вул. Професора Буйка,17А , код 23958651.

Відповідач: ОСОБА_4 , проживає АДРЕСА_1 ; код. НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_5 , проживає АДРЕСА_1 , код НОМЕР_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з моменту виготовлення повного його тексту, до Львівського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 13 січня 2020 року.

Суддя І. Є. Зима