ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Пилипчук Л. І., Хіль Л. М.

за участю секретаря Кальник А. М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом м. Києва цивільну справу за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 15 червня 2020 року у складі судді Миркушіної Н. С.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фінанси та кредит» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення безпідставно отриманих коштів,

в с т а н о в и в:

В липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ «Фінанси та кредит» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Позов мотивовано тим, що рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2009 року визначено суму боргу ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 за кредитним договором № МКЛМ 40-07 від 27.03.2007 - 338 817 грн, кредитний договір розірвано.

За весь період у 2009 році стягнуто з боржника та поручителя борг за кредитним договором 42 329,21 грн.

У 2015 році Банк звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за рахунок предмету іпотеки - нежитлового будинку в АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою.

За заявами представника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в межах виконавчих листів № 548/981/15 було реалізовано предмет іпотеки на прилюдних торгах, сума реалізації виручки за вказані об`єкти склала 474 620 грн та 10 800 грн, а всього 485 420 грн.

Таким чином, загальна сума отриманих з боржника та поручителя коштів склала 527 749,21 грн при визначеній Хорольським районним судом у 2009 році сумі зобов`язань - 338 8147 грн, а тому банком надлишково отримано від реалізації майна позивача 188 932,21 грн.

Станом на момент звернення до суду з позовом відповідач вимогу про повернення коштів не виконав, коштів не повернув, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Посилаючись на викладене, просила суд стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в сумі 188 932,21 грн та стягнути солідарно з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ПАТ «Банк фінанси та кредит» на користь ОСОБА_1 інфляційні в сумі 24 807 грн та судовий збір в розмірі 2 013, 43 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року, яка ніким не оскаржена та набрала законної сили, на підставі пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України справу передано за територіальною підсудністю до Хорольського районного суду Полтавської області (т. 1 а.с. 44-45).

Відповідно до частини другої статті 32 ЦПК України справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 16 серпня 2019 року відкрито провадження у справі.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 15 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в сумі 188 932,21 грн.

Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ПАТ «Банк фінанси та кредит» на користь ОСОБА_1 солідарно інфляційні в сумі 24 807 грн.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 013, 43 грн.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 123, 97 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю позову, зокрема, з огляду на позицію позивача, яка є послідовною, законною, обґрунтованою та неспростованою відповідачами.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Доводи скарги ґрунтуються на тому, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» перебуває в ліквідаційній процедурі та не здійснює діяльності, а Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію проводить заходи, спрямовані на виведення неплатоспроможного Банку з ринку. Одержані в межах процедури виконавчого провадження за рішенням суду кошти не є безпідставно набутим майном, як помилково визначив суд. Судом також проігноровано той факт, що позивачем порушено процедуру пред`явлення подібних вимог, оскільки борг виник під час надання банком послуг - внаслідок банківської діяльності у розумінні Закону України «Про банки та банківську діяльність», а не в інших правовідносинах, які можуть регулюватися статтями 1212, 1214 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення районного суду залишити без змін як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 27 березня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № МКЛМ-40-07, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 40 000 доларів США з оплатою відсотків за відсотковою ставкою 10% річних.

На забезпечення належного виконання позичальником кредитних зобов`язань цього ж дня укладені договори поруки між Банком та ОСОБА_1 за № МПМ-40/1-07, № МПМ-40/2-07 та № МПМ-40/3-07.

Крім того, з метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № МЗМ-10-07 від 27.03.2008, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» нерухоме майно: магазин загальною площею 64,4 кв.м та земельну ділянку площею 0,0192 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2009 року розірвано кредитний договір № МКЛМ-40-07 та стягнуто солідарно з позичальника та поручителя заборгованість у розмірі 338 817,15 грн.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2016 року звернуто стягнення на предмет іпотеки: магазин загальною площею 64,4 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0192 га. за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвалено за рахунок виручених від реалізації предмета іпотеки коштів задовольнити вимоги АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на загальну суму 4 035 487,54 грн. Визнано за АТ «Банк «Фінанси та Кредит» право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі шляхом продажу на прилюдних торгах відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» зі встановленням початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації: магазин - 474 620 грн, земельна ділянка - 10 800 грн.

17 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Апеляційного суду Полтавської області із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2016 року за нововиявленими обставинами, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року.

Апеляційний суд Полтавської області ухвалою від 21 грудня 2017 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за заборгованістю за кредитом на загальну суму 4 035 487,54 грн за рахунок виручених від реалізації предмета іпотеки коштів - скасував та в цій частині ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. За рахунок виручених від реалізації предмета іпотеки коштів задовольнив вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за заборгованістю за кредитом на загальну суму 3 009 561,36 грн, яка складається із: заборгованості за кредитним договором - 325 870, 47 грн; заборгованості за відсоткам - 460 644,80 грн та пені за прострочення заборгованості з основного боргу кредиту та відсотків - 2 223 046, 09 грн. В перегляді у зв`язку із нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2016 року щодо решти вимог відмовив.

Згідно протоколів проведення електронних торгів № 312668 та № 31669 від 22.01.2018, та актів державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 02.02.2018 за виконавчим провадженням № 55146480 з примусового виконання виконавчого листа № 548/981/15-ц від 13.09.2016 ціна продажу предмета іпотеки - нежитлового приміщення магазину склала 474 620 грн, земельної ділянки - 10 800 грн, сума коштів, перерахована на депозитний рахунок Хорольського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області, склала 450 889 грн та 10 260 грн. відповідно.

13 червня 2018 року постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 548/981/15-ц за касаційною скаргою ОСОБА_1 скасовано ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що апеляційним судом залишено без належної правової оцінки факт розірвання кредитного договору рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2009 року та визначення суми заборгованості за кредитним договором на час його розірвання.

При новому розгляді Апеляційний суд Полтавської області постановою від 22 серпня 2018 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2016 року в частині визначення загального розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки в розмірі 4 035 487,54 грн - скасував та ухвалив у цій частині нове рішення. Визначив загальний розмір вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з вартості предмета іпотеки в розмірі 325 870,47 грн. В іншій частині рішення Апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2016 року залишив без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року залишено без змін постанову Апеляційного суду Полтавської області від 22 серпня 2018 року.

На підставі постанови Правління НБУ від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», згідно з яким з 18 вересня 2015 року у банку було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Відповідно до постанови НБУ № 898 від 17 грудня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії в АТ «Банк «Фінанси та Кредит»» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку», яким розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з 18 грудня 2015 року, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та Кредит», визначені Законом, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно із частиною шостою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Фонд у день отримання рішення НБУ про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року (далі - Закон № 4452-VI).

Пунктом 1 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI визначено, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту).

За змістом пункту 1 частини другої статті 37, частини першої статті 48 Закону № 4452-VI Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку, та з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб.

Задоволення вимог кредиторів до банку здійснюється Фондом у порядку, встановленому статтею 52 Закону № 4452-VI за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності, кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для виплат та витрат, що встановлені статтею 20 Закону № 4452-VI.

Таким чином у спірних правовідносинах Фонд через уповноважену особу представляє органи управління банку, Фонд не виступає самостійним суб`єктом прав та обов`язків банку, що ліквідується, та не відповідає коштами та майном Фонду за зобов`язаннями банку, а тому не є належним відповідачем по справі за вимогами щодо стягнення коштів, одержаних АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в порядку виконання судового рішення, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд першої інстанції вирішуючи справу на вказане належної уваги не звернув та ухвалив рішення про стягнення спірних коштів з Фонду, що суперечить вимогам Закону та тягне скасування оскаржуваного судового рішення з ухваленням по справі нового рішення апеляційним судом.

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (статті 2, 13 ЦПК України), суд не в праві без відповідного волевиявлення позивача визначати обсяг вимог, заявлених до певної особи, яка на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача та має відповідати за пред`явленим позовом.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 , нею пред`явлено вимоги до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 188 932,21 грн та до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб і ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», як солідарних відповідачів за вимогами про допущене погіршення майна - втрату вартості коштів, їх знецінення внаслідок впливу інфляції на національну валюту, в сумі 24 807 грн.

Позовних вимог до АТ «Банк «Фінанси та Кредит», який є стягувачем у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 548/981/15-ц від 13.09.2016, про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 188 932,21 грн позивачка не пред`являла, клопотання в порядку статті 51 ЦПК України про заміну неналежного відповідача за такими вимогами до суду не подавала.

Ухвалюючи рішення в частині солідарного стягнення з обох відповідачів інфляційних втрат в сумі 24 807 грн на підставі статті 1214 ЦК України, суд першої інстанції неправильно визначився із характером спірних правовідносин сторін та застосував норми закону, які не підлягають застосуванню, що призвело до помилкового вирішення справи.

Так, згідно статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частин першої, п`ятої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у статті 11 цього Кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У частині першій статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в частині другій статті 11 ЦК України.

Отже набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Згідно матеріалів справи, звернення стягнення на нерухоме майно боржника - магазин загальною площею 64,4 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0192 га за адресою: АДРЕСА_1 відбулося на підставі договору іпотеки № МЗМ-40-07 від 07 березня 2007 року, укладеного між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» і громадянкою України ОСОБА_1 .

Цей договір діє до повного виконання (пункт 18 Договору), він є дійсним, не розірваний та не припинений за згодою сторін, а отже, як правова підстава набуття іпотекодержателем коштів від продажу вказаного майна, виключає застосування інституту безпідставного набуття чи збереження майна.

Таким чином висновки суду першої інстанції про відшкодування позивачці інфляційних втрат від безпідставно набутого майна не ґрунтуються на законі та не відповідають фактичним обставинам справи.

Зважаючи на наведене, підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в обраний нею спосіб захисту колегією суддів апеляційного суду не вбачається, тому апеляційна скарга Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

За правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - задовольнити.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 15 червня 2020 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 188 932,21 грн. безпідставно отриманих коштів та солідарне стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» 24 807 грн інфляційних втрат - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Л. І. Пилипчук

Л. М. Хіль