ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» січня 2020 року

м. Харків

справа № 623/3914/19

провадження № 22-ц/818/887/20

Харківській апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Бровченка І.О., Бурлаки І.В.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 листопада 2019 року, ухвалене суддею Бєссоновою Т.Д.,-

ВСТАНОВИВ:

01 жовтня 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 16 січня 2014 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого АТ КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначений кредитний договір є договором приєднання та складається з підписаної ОСОБА_1 заяви, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною картою» та «Тарифів Банку», відповідно до яких позичальник надає свою згоду на встановлення кредитного ліміту та його зміну за рішенням позивача (далі - кредитний договір).

Відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг» розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку. Власник картки зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню Овердрафту, своєчасно погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевищення платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених договором.

При порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 500,00 грн. та 5 відсотків від суми позову. Договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично вважається пролонгованим на той самий строк.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, станом на 03 вересня 2019 року виникла заборгованість в розмірі 120 987,46 грн., де: заборгованість за кредитом - 524,19 грн.; заборгованість по відсотках за користування кредитом - 109 131,77 грн.; заборгованість за пенею за користування кредитом та комісією - 5 094,00 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн. та штраф (процентна складова) - 5 737,50 грн.

Зважаючи на зазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь вищевказану заборгованість в розмірі 120 987,46 грн., де: заборгованість за кредитом - 524,19 грн.; заборгованість по відсотках за користування кредитом - 109 131,77 грн.; заборгованість за пенею за користування кредитом та комісією - 5 094,00 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн. та штраф (процентна складова) - 5 737,50 грн. та судові витрати в розмірі 1 921,00 грн.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 листопада 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 500,00 грн. та судові витрати в розмірі 07,94 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представником АТ КБ «Приватбанк» подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині незадоволених позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Позивачем було повністю доведено належними та допустимими доказами укладення з відповідачем кредитного договору. Відсутність підпису відповідача на «Умовах та правилах надання банківських послуг», «Правилах користування платіжною картою» та «Тарифах Банку» не свідчить про те, що кредитний договір був неукладений, оскільки зазначені умови, тарифи та правила є складовому кредитного договору, про що було зазначено в підписаній відповідачем анкеті-заяві. Відповідачем не надано будь-яких доказів, що свідчать про те, що він не був ознайомлений з умовами, правилами та тарифами банку.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 грудня 2019 року відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи був призначений в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (а.с. 89).

Рішення суду першої інстанції щодо задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором в розмірі 500,00 грн., колегія суддів не переглядає на підставі ч.1 ст. 367 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 500,00 грн. у встановленому законом порядку не оскаржено, тому не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 263, 264 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає в повному обсязі.

Частково задовольняючи позов та стягуючи з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 500,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено кредитний договір, зобов`язання за яким відповідач не виконав належним чином, зважаючи на що утворилася заборгованість в зазначеному розмірі. Проте, наданий позивачем витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та «Умов та правил надання банківських послуг», неможна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, оскільки не містить підпис відповідача. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкету-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типовіа) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що 16 січня 2014 року ОСОБА_1 власноруч було заповнено та підписано анкету-заяву про приєднання к умовам та правилам надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 8).

З тексту даної заяви вбачається, що ОСОБА_1 висловив свою згоду на те, що дана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Також із тексту заяви вбачається, що ОСОБА_1 ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, просить відкрити йому рахунок та надати зазначені в заяві послуги, зокрема кредитну картку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч.1 ст. 626 та ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ч.1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такий самій сумі або речі, визначені родинними ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що у разі укладення кредитного договору, він підлягає підпису сторонами, всі істотні умови договору повинні бути узгоджені позичальником та позикодавцем, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В обґрунтування зазначених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» надало до суду першої інстанції витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» (а.с. 9-33).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч 1. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою судового доказування є всебічне, повне, об`єктивне з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду і вирішення справи. Обов`язок забезпечити в ході провадження повноту доказового матеріалу, що дозволяє встановити істину у справі в цивільному процесі, покладений на сторони, інших юридично заінтересованих у вирішенні справи осіб та суд.

У зазначеній нормі закріплюється головний елемент змагального початку цивільного процесу - кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію.

Обов`язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

В постанові Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

АТ КБ «Приватбанк» на виконання зазначених норм законодавства не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які беззаперечно свідчать про наявність заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами, по відсотках за користування кредитом - 109 131,77 грн.; заборгованість за пенею за користування кредитом та комісією - 5 094,00 грн., штрафів (фіксована частина) - 500,00 грн. та (процентна складова) - 5 737,50 грн.

В правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначено, що умови договору приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

З наданої до суду першої інстанції копії анкети-заяви про приєднання к умовам та правилам надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», підписаної ОСОБА_1 , вбачається, що відсоткова ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

АТ КБ «Приватбанк» пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, а саме: заборгованість по відсотках на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Проте, АТ КБ «Приватбанк» не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких можна беззаперечно встановити, що ОСОБА_1 були підписані «Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» та «Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку», саме в тій редакції, що була надана позивачем до суду першої інстанції.

З матеріалів справи не вбачається, що на час отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, надані позивачем «Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» та «Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку» містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та сплати неустойки (пені, штрафів), а також розмір та порядок їх нарахування.

Слід зазначити, що «Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку», що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразового змінювалися самим позивачем у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до виду з даним позовом. Тобто, не виключається можливість додання кредитором до позовної заяви «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у цивільній справі № 572/1169/17.

Також колегія суддів вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), відповідно до якої роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, в якій зазначено, що надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Наданий позивачем до суду першої інстанції витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку», не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна вважати частиною кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.

Позивачем на надано будь-яких належних та допустимих доказів, які підтверджують, що саме надані ним редакції витягів з Умов та Тарифів розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи, нра момент отримання відповідачем кредитних коштів, взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та щодо неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Матеріали справи не містять даних, з яких вбачається, що сторони досягли письмової згоди щодо ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Колегія суддів під час ухвалення даного судового рішення не застосовує викладену Верховним Судом в постанові від 23 грудня 2019 року у цивільній справі № 572/1169/17 правову позицію щодо стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитом, у зв`язку з тим, що у даній справі були інші обставини, а ніж у справі № 572/1169/17, а саме, у даній справі ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання к умовам та правилам надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», яка не містила даних щодо узгодження відповідної відсоткової ставки.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду в суді першої інстанції, їм надана належна правова оцінка, висновків суду вони не спростовують.

Правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргупредставника акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни - відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 109 131,77 грн.; заборгованості за пенею за користування кредитом та комісією розмірі 5 094,00 грн., штрафів (фіксована частина) - 500,00 грн. та (процентна складова) - 5 737,50 грн. - залишити без змін.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 листопада 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» тіла кредиту в розмірі 500,00 грн. в апеляційному порядку не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: Судді:А.І. Колтунова І.О. Бровченко І.В. Бурлака