Провадження № 22-ц/812/1991/20 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2020 року м. Миколаїв Справа 489/1162/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

її представника - ОСОБА_5,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_5 , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, о 11 год 29 хв, повний текст якого складений 12 жовтня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Другої миколаївської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ласурії Світлани Анатоліївни, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання часток у спільній власності, зміни часток співвласників, перерозподіл спадкового майна, визнання недійсними договорів,

В С Т А Н О В И В:

28 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання часток у спільній власності, зміни часток співвласників, перерозподіл спадкового майна, визнання недійсними договорі дареування.

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що відповідно до договору купівлі-продажу № 3-1296 від 03 червня 1969 року ОСОБА_6 сумісно з ОСОБА_7 придбали у спільну сумісну власність будинок АДРЕСА_1 , який складався з чотирьох кімнат площею 44, 20 кв. м. та інших приміщень та надвірних споруд.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , який був батьком її чоловіка ОСОБА_8 .

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на належне йому майно, що складається з Ѕ частки в праві спільної сумісної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

На момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 разом з померлим були зареєстровані та проживали спадкоємці: ОСОБА_8 - син померлого; ОСОБА_3 - дружина померлого. Крім цих осіб спадкоємцем також була дочка померлого - ОСОБА_2 .

За приписами ЦК УРСР, що діяв на час відкриття спадщини, її чоловік ОСОБА_8 не відмовлявся від прийняття спадщини, а прийняв її шляхом фактичного користування спадковим майном, а дружина померлого ОСОБА_3 прийняла спадщину, подавши заяву до нотаріальної контори, не повідомила про інших спадкоємців.

На підставі вказаної заяви було заведено спадкову справу № 485/2002 від 14 червня 2002 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2003 року було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та визнано за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказане рішення позбавило права ОСОБА_8 на спадщину після смерті батька, яку він вже прийняв за законом, фактично вступивши в управління спадковим майном. При цьому зазначеним рішенням суду право на Ѕ частку за ОСОБА_7 не визнавалось та не встановлювалось. За такого, фактично на сьогоднішній день частки в спільній сумісній власності не визначені в законному порядку.

Після смерті іншого покупця - співвласника будинку ОСОБА_7 , яка померла в 2005 року, її чоловік ОСОБА_8 успадкував за заповітом Ѕ частку спірного житлового будинку, а 08 вересня 2007 року вона та ОСОБА_8 одружилися. За час їх спільного проживання у буд. АДРЕСА_1 за рахунок їхніх спільних коштів у будинку було проведено перепланування зі збільшенням житлової площі та капітальний ремонт частини спірного житлового будинку, який істотно збільшився у своєї вартості. Враховуючи те, що цінність домоволодіння збільшилася, вважає, що ѕ частки спірного будинку, що повинні належати та перебували у власності ОСОБА_8 є спільною сумісною власністю подружжя, тобто ОСОБА_8 та її, а відтак вона може претендувати на 3/8 частки спірного домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Вона та мати померлого - ОСОБА_3 звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , а син спадкодавця від першого шлюбу - ОСОБА_10 відмовився від частки у спадщини на користь ОСОБА_3 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину на 2/6 частки вказаного будинку.

02 червня 2015 року та 11 серпня 2015 року ОСОБА_3 уклала договори дарування та передала в дар ОСОБА_2 відповідно Ѕ частку та 2/6 частки житлового буд. АДРЕСА_1 , що належали їй за рішенням суду та свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Проте, на її думку, вказаними договорами було передано ОСОБА_2 частину майна котре мав право успадкувати її чоловік, а після смерті останнього вона як дружина, а отже цими договорами дарування порушується її право на власність у спірному будинку.

З урахуванням цих обставин, ОСОБА_1 просила:

- визнати частки в спільній сумісній власності у придбаному житловому будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - по Ѕ часток кожному на 1969 рік;

- встановити факт прийняття спадщини в порядку спадкування за законом ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати право власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_8 після смерті батька ОСОБА_6 на ј частку житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- визнати ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в рівних частках, а саме по 3/8 частки будинку за кожним з подружжя;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 , виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І.В. 05 серпня 2015 року на 2/3 частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 видане на ім`я ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 від 02 червня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 від 11 серпня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

- перерозподілити спадкове майно, а саме 3/8 частки в праві спільної сумісної власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , між спадкоємцями: 1/8 частку цього домоволодіння - ОСОБА_1 , 2/8 часток цього домоволодіння - ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2003 року встановлено правомірність набуття ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку спірного майна, а тому позовна вимога про визначення частки у спільній сумісній власності у житловому будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по Ѕ часток кожному на 1969 рік та встановлення факту про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом ОСОБА_8 після смерті батько ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не підлягає задоволенню.

В частині позовних вимог про визнання ѕ часток житлового буд. АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в рівних частках, а саме по 3/8 частки будинку за кожним з подружжя у зв`язку з проведеним поліпшенням житлового будинку, місцевим судом також було відмовлено, оскільки ОСОБА_8 добровільно відмовився від права на спадкування після смерті батька та рішенням суду було відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на будівельні матеріали та зміну розміру ідеальних часток, а отже суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту збільшення частки в спірному майні ОСОБА_8 .

Судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 з огляду на те, що будь-яких порушень закону в ході розгляду справи не встановлено, а також зроблено висновок про те, що спірні договори дарування відповідають вимогам цивільного законодавства, підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , оскаржила його в апеляційному порядку, де посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення норм матеріального і процесуального права, просила суд скасувати рішення місцевого суду повністю та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилаючись на норми ЦК УРСР, Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 18 червня 1994 року, яка діяла на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 , скаржник наголошувала на тому, що за її думкою, ОСОБА_8 фактично прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_6 , оскільки він користувався майном померлого, а саме проживав у його частині будинку, хоча до Другої миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався.

Крім того, відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24 червня 1983 року № 4, суди мають враховувати, що відповідно до ст. 553 ЦК УРСР відмова від спадщини на користь інших закликаних до спадкування спадкоємців допускається лише протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Після закінчення цього строку не може бути збільшена частка у спадщині з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, вправі передати право на все або на частину одержаного за спадщиною майна іншому спадкоємцеві на підставі загальноцивільних угод - договорів купівлі-продажу, дарування, міни.

Отже, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2003 року у справі № 2-206/2003 порушено права ОСОБА_1 на власність, проте оскільки остання не була стороною по зазначеній справі, вона не має права його оскаржити.

Враховуючи, що цінність домоволодіння АДРЕСА_1 істотно збільшилася внаслідок трудових та грошових затрат ОСОБА_1 разом із ОСОБА_8 під час шлюбу, фактично 3/4 зазначеного домоволодіння, які фактично перебували у власності ОСОБА_8 , є спільною сумісною власністю подружжя, та ОСОБА_1 також є співвласником вказаного домоволодіння та може претендувати на 3/8 його частки.

Таким чином цінність частки в спірному домоволодінні, яка належала ОСОБА_8 станом на 2015 рік (після смерті батька ОСОБА_6 - ј частки та після смерті ОСОБА_7 - Ѕ частки домоволодіння) істотно збільшилася внаслідок трудових та грошових затрат ОСОБА_1 разом із ОСОБА_8 під час шлюбу, та вона є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках по 3/8 частки. А за такого, твердження суду викладені в рішенні щодо відсутності згоди з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на будівельні роботи та істотні поліпшення і збільшення цінності частки належної ОСОБА_8 є невірними, тому що ОСОБА_1 не просить збільшити розмір часток в спільній сумісній власності із всього домоволодіння, а просить визнати спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках, яке належало ОСОБА_8 , не змінюючи право на володіння частки належної ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до 2015 року.

Також не зрозуміло, що саме з`ясовував суд та які були мотиви прийняття рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 , виданого державним нотаріусом Другої миколаївської нотаріальної контори Токіой І.В.

Висновки суду в частині відмови в проведенні перерозподілу спадкового майна є хибними та перекрученими. Підставою для перерозподілу спадкового майна є прийняття ОСОБА_8 спадщини після смерті батька в 2002 році і незаконності відмови від вказаної спадщини в судовому засіданні зі спливом 6-ти місячного строку та не у нотаріуса, а також у зв`язку з тим, що майно ОСОБА_8 є спільною сумісною власністю подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги, просила суд відхилити апеляційну скаргу та залишити без змін рішення місцевого суду.

На час розгляду справи від інших учасників справи відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено місцевим судом, житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 належав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі договору від 3 червня 1969 року, посвідченого нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Родіною В.І. Останні були зареєстровані та проживали в цьому будинку по день смерті.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду АДРЕСА_1 від 24 жовтня 2002 року, складався з житлового будинку літ. А; літньої кухні літ. Е; тамбура до літньої кухні літ. е; гаража літ. И; підвалу з шиєю літ. Ппд; сараю літ. С; сараю літ. В; сараю літ. М; сараю літ. Л; огорожі, споруди, замощення № 1,3,4,5,6,І; недобудоване літ. О.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після його смерті спадкоємцями були син - ОСОБА_8 , дружина - ОСОБА_3 , які на час смерті були зареєстровані та проживали разом зі спадкодавцем у зазначеному житловому будинку, а також дочка - ОСОБА_2 , яка проживала окремо.

14 червня 2002 року тільки дружина померлого ОСОБА_3 звернулася до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_6 інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини не зверталися.

Між тим, при покупці вказаного житлового будинку не були визначені частки співвласників, що позбавляло можливості спадкоємців оформити свої спадкові права після смерті ОСОБА_6 в органах нотаріату, його дружина ОСОБА_3 27 листопада 2002 року звернулася з позовом до спадкоємців ОСОБА_8 і ОСОБА_2 , а також співвласника ОСОБА_11 про визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2003 року, до якого були внесені виправлення ухвалою того ж суду від 19 травня 2016 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою надвірними спорудами та будовами в домоволодінні АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. Це рішення набрало законної сили 15 квітня 2003 року.

Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 , встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно ст. 525 цього Кодексу є день смерті спадкодавця.

За змістом ч.ч. 1 і 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.

Отже з огляду на зазначені приписи, встановлено, що ОСОБА_8 із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька не звертався, однак на час смерті свого батька та після був зареєстрований та проживав у зазначеному будинку, тобто фактично вступив в управління спадковим майном, а тому відповідно до ст. 549 ЦК УРСР він може вважатися особою, яка прийняла спадщину.

Між тим інший спадкодавець - дружина померлого ОСОБА_3 , яка мала власний інтерес щодо успадкування Ѕ частки після смерті чоловіка, звернулась до суду з позовом до інших спадкоємців та співвласника спірного будинку про визнання за нею саме Ѕ частки у вказаному житловому будинку. Таким чином спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_6 , зокрема й ОСОБА_8 , в судовому порядку визначали право кожного на частку у спадковому майні.

За результатами судового розгляду такого спору 14 березня 2003 року було ухвалено судове рішення, за яким визначено частку спадкодавця, як співвласника, у домоволодінні АДРЕСА_1 у розмірі Ѕ частки та, виходячи саме з такого розміру частки, право власності на неї у порядку спадкування за законом визнано за дружиною померлого ОСОБА_3 . Рішення ні однією із сторін не оскаржувалось, що свідчить про те, що сторони погодилися з таким вирішенням спору.

Таким чином при вирішенні спору про частки у спадковому майні було визнано за спадкодавцем частку в спільній сумісній власності у придбаному житловому будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 1/2 частки та відповідно за ОСОБА_7 , як за другим співвласником, рахується Ѕ частка у вказаному будинку, а тому вимога позову про встановлення цих часток станом на 1969 рік, є безпідставною.

Цим же рішенням вирішено питання щодо прав спадкодавців на спадкове майно, що складається Ѕ частки вказаного житлового будинку, а саме право власності на це майно визнано за дружиною померлого.

Отже за життя спадкоємця ОСОБА_8 судовим рішенням було вирішено спір щодо спадкового майна після смерті ОСОБА_6 , з цим судовим рішення погодився ОСОБА_8 , а відтак вважається, що останній ще за життя розпорядився своїм правом на спадкування частки майна після смерті батька на користь матері - ОСОБА_12 .

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 1 ст. 18 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що зміст права власності зафіксовано у ст. 319 ЦК України, за якою зміст права власності складається з права володіти річчю, права користуватися річчю та права розпоряджатися річчю.

Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, а відтак цивільне законодавство України не передбачає способом захисту цивільного справа та інтересу визнання права власності щодо осіб, які померли.

З огляду на таке, позовні вимоги про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті його батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнання за ОСОБА_8 права власності в порядку спадкування за законом на ј частку житлового будинку АДРЕСА_1 не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні правильно відмовлено судом першої інстанції.

Отже, з огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, ОСОБА_3 правомірно набула у власність Ѕ частку житлового буд. АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6

12 лютого 2005 року ОСОБА_7 склала заповіт, відповідно до якого заповідала все своє майно, у тому числі Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 , своєму онукові ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла. Після її смерті ОСОБА_8 прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.

08 вересня 2007 року ОСОБА_8 та позивач зареєстрували шлюб. свідченням чого є свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . На цей час співвласниками спірного будинку з визначенням часток були ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , які мали кожний по Ѕ частки у вказаному домоволодінні.

Позивач зазначає, що у період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 та їх спільного проживання у буд. АДРЕСА_1 , за рахунок їх спільних коштів та взятого кредиту, у спірному будинку було проведено перепланування із збільшенням житлової площі та капітальний ремонт частини спірного житлового будинку, який істотно збільшився у своєї вартості. Враховуючи те, що цінність домоволодіння збільшилася, вважає, що ѕ частки спірного будинку, що перебували у власності ОСОБА_8 являються спільною сумісною власністю подружжя.

На підтвердження зазначеного позивачем надано: договір кредиту № 641/3-198 від 19 жовтня 2007 року, товарні чеки на придбання матеріалів необхідних для перепланування житлового будинку, меблів, тощо; договір трудового найму від 25 вересня 2007 року; розписки про від 29 серпня 2008 року про отримання працівниками коштів від ОСОБА_1 .

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий буд. АДРЕСА_1 станом 28 травня 2009 року, складається з: житлового будинку літ. А. (збільшена житлова площа на 10,40 кв. м. за рахунок внутрішнього перепланування); житлової прибудови літ. А1, загальною площею 17,00 кв. м., житловою площею 6,90 кв. м; літньої кухні літ. Е; тамбура до літньої кухні літ. е; сараю літ. В; сараю літ. С; підвалу літ. Ппд; гаража - майстерні літ. О; навісу літ. Р.; душ літ. П1; вбиральні літ. У.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна необхідно мати на увазі, що таке збільшення повинно відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Вказаний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 606цс15.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено, що вартість житлового будинку АДРЕСА_1 за рахунок її праці істотно збільшилась.

Як встановлено ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшло право власності спадкодавця на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 . Заповіту за життя померлий не залишив. Спадкоємцями першої черги по закону були: дружина - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_3 та син від попереднього шлюбу - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Всі спадкоємці звернулися до Другої миколаївської державної нотаріальної контори із заявами, зокрема ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини за законом, а ОСОБА_10 із заявою про відмову від спадщини на користь ОСОБА_3

05 серпня 2015 року державним нотаріусом зазначеної нотаріальної контори ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 на 2/3 частки у спадщині, у тому числі з урахуванням 1/3 частки, від якої відмовився син померло ОСОБА_10 .

17 лютого 2018 року тим же нотаріусом ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 на 1/3 частку у спадщині, яка складається із Ѕ частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Статтею 1296 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України є день смерті спадкодавця.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1296 ЦК України спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі якщо спадкоємець фактично проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо не заявив у встановлений законом строк про відмову від неї.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (ст. 1297 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа якій воно видане, не мала права на спадкування, а також і інших випадках, встановлених законом ( ст. 1301 ЦК України).

Отже встановлено, що ОСОБА_12 прийняла спадщину після смерті свого сина - ОСОБА_8 , звернувшись у визначені законом строки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець за законом першої черги. Оскільки до складу спадщини входило нерухоме майно та майнові права на нього за її заявою їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на її частку спадщини у розмірі 1/3 та частку сина померлого - ОСОБА_10 , спадкоємця першої черги, який відмовився від своєї 1/3 частки у спадковому майні на користь ОСОБА_3 .

Таким чином з огляду на встановлені обставини справи та надані сторонами докази, колегія суддів погоджується з правильними висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 , виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І.В. 05 серпня 2015 року на 2/3 частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 видане на ім`я ОСОБА_3 .

Також встановлено судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 02 червня 2015 року та 11 серпня 2018 року розпорядилася своїм правом власності на відповідні частки у житловому будинку АДРЕСА_1 , що успадкувала після смерті свого чоловіка - ОСОБА_6 та сина - ОСОБА_8 , уклавши відповідні договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., на користь своєї дочки - ОСОБА_2 .

Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В позовній заяві ОСОБА_1 , зазначаючи вимоги про визнання недійним договорів дарування, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підстави недійсності правочину, які встановлені приписами цивільного законодавства не зазначила. Проте зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вважає, що розміри часток у спадковому майні, що були визначені після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , та які успадкувала ОСОБА_1 , були визначені судовим рішенням та відповідно нотаріусом невірно.

За такого, оскільки суд першої інстанції дійшов правильних висновків про розміри часток, які успадкувала ОСОБА_12 , то правові підстави визнавати договори дарування цих часток недійсними, відсутні.

Щодо позовних вимог в частині перерозподілу спадщини.

Приписи ст. 1280 ЦК України передбачають два випадки перерозподілу спадщини. Перший випадок це, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя ст. 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм в натурі частини майна, або сплати грошової компенсації (ч. 1 ст. 1280 ЦК України).

Другий випадок, якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і зберіглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію (ч. 2 цієї ж статті).

Для застосування ст. 1280 ЦК України, на яку позивач не посилався, потрібні визначені нею умови й підстави для застосування.

Важливим для застосування ст. 1280 ЦК України є визначення моменту здійснення первинного розподілу спадщини, яким є видача нотаріусом відповідним спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину та проведення державним реєстратором прав на нерухоме майно.

Оскільки позивач у своїй позовній заяві не зазначав таких фактичних обставин, не навів відповідні доводи й не надавав докази, про які йшлося вище, тому суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні позовних вимог про перерозподіл спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_8 , а саме 3/8 частки в праві спільної сумісної власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , між спадкоємцями ОСОБА_1 - 1/8 частку та ОСОБА_3 - 2/8 часток цього нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки місцевим судом, з якими погоджується й апеляційний суд.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову залишено без змін, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, а понесені судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покладаються на заявника, оскільки апеляційна скарга за висновком суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 09 грудня 2020 року.