Справа № 453/222/19 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1021/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 лютого 2020 року в складі судді Микитина В.Я. у справі за позовом ОСОБА_4 до Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_3 , з участю третіх осіб Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , про визнання незаконним рішення у частині передачі у власність земельної ділянки, визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, усунення перешкод у користуванні проїздом,-

встановила:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідачів Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області, ОСОБА_3 , з участю третіх осіб Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , про визнання незаконним рішення у частині передачі у власність земельної ділянки, визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, усунення перешкод у користуванні проїздом.

В обгрунтування позову покликалася на те, що їй на праві власності належить домоволодіння та земельна ділянка, розташовані по АДРЕСА_1 . У свою чергу, відповідачеві ОСОБА_3 на праві власності належить домоволодіння та земельна ділянка, розташовані по АДРЕСА_2 . Між зазначеними земельними ділянками існує спільна межа, а вздовж них з іншого боку існує дорога, з котрої передбачено заїзд до земельної ділянки позивачки і котрою вона користувалася для проїзду (проходу), вигону худоби, проїзду гужовим транспортом тощо. Відповідач ОСОБА_3 час від часу перегороджував дорогу, однак такі його дії не носили триваючого характеру, а огорожу можна було знімати. У березні 2018 року відповідач ОСОБА_3 остаточно перекрив вказану дорогу, загородивши її дерев`яним парканом, мотивувавши такі свої дії передачею земельної ділянки, на котрій розміщена ця дорога, йому у власність, після чого перестав надавати можливість позивачці пройти або ж проїхати дорогою, вчиняє при цьому конфлікти.

Позивачка та треті особи у справі у березні 2018 року звернулися до відповідача Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області, де отримали інформацію про те, що дійсно відповідачеві ОСОБА_3 рішенням від 27.08.2005 року за № 45 для обслуговування належного йому домоволодіння передано у власність земельну ділянку, у площу котрої увійшла й та, на якій була розташована дорога. Позивачка зазначає, що такий стан речей порушує її право на вільне користування проїздом, котрий входить до земель загального користування і, відповідно, така земельна ділянка не могла бути передана у власність у порядку приватизації.

У квітні 2018 року спірне питання обговорювалося на сесії сільської ради, котра, усвідомивши допущену помилку під час передачі відповідачеві ОСОБА_3 у власність земельної ділянки, прийняла рішення від 11.04.2018 року за № 272, яким зобов`язала останнього відновити проїзд. Проте, це рішення відповідачем ОСОБА_3 не виконується.

За таких обставин позивачка, на підставі положень ст. ст. 83, 91, 95, 116, 118, 152, 155, 158 ЗК України, звернулася за захистом свого порушеного права до суду із даним позовом, в обраний нею спосіб.

Просила суд визнати незаконним рішення відповідача Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області № 45 від 27.08.2005 року «Про передачу у власність земельну ділянку у с. Опорець ОСОБА_3 », - у частині передачі йому у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,20 га.; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2091 га, кадастровий номер :01:003:0041, для обслуговування житлового будинку у с. Опорець Сколівського району Львівської області, виданий на ім`я відповідача ОСОБА_3 ; зобов`язати відповідача ОСОБА_3 усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою у виді проїзної дороги шляхом демонтажу дерев`яної огорожі та припинення конфліктів.

Оскаржуваним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 11 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_3 , з участю третіх осіб Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , про визнання незаконним рішення у частині передачі у власність земельної ділянки, визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, усунення перешкод у користуванні проїздом - задоволено частково.

Визнано незаконним рішення Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області № 45 від 27.08.2005 року «Про передачу у власність земельну ділянку у с. Опорець ОСОБА_3 », - у частині передачі ОСОБА_3 безкоштовно у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,20 га.

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 451191, виданий Опорецькою сільською радою Сколівського району Львівської області 06.11.2008 року на ім`я ОСОБА_3 , який посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,2091 га, розташовану у с. Опорець Сколівського району Львівської області, із цільовим призначенням обслуговування житлового будинку (кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0041).

Зобов`язано ОСОБА_3 усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні проїзною дорогою до належних їй житлового будинку та земельної ділянки, розташованих у АДРЕСА_1 , - шляхом демонтажу дерев`яної огорожі.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області на користь ОСОБА_4 2 384 грн. 20 коп. судових витрат у справі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2384 грн. 20 коп. судових витрат у справі.

Рішення оскаржив відповідач ОСОБА_3 , вважає вказане рішення незаконним, прийнятим за неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, невідповідністю висновків обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу суду на те, що на час приватизації ним спірної земельної ділянки між його та позивачки будинковолодіннями не існувало жодного проходу, а стояв дерев`яний паркан, який позивачка сама облаштувала ще у 90-тих роках минулого століття, а тому він не міг перекрити проїзд ні їй, ні іншим мешканцям села Опорець встановлюючи жердину, відтак висновки суду першої інстанції в цій частині суперечать матеріалам справи.

На переконання апелянта, в матеріалах справи немає належних, допустимих та достатніх доказів, які б вказували на наявність спірної дороги чи вулиці, яка б проходила повз будинковолодіння сторін, а всі межі спірної земельної ділянки ним погоджені із всіма сусідами, включаючи і позивачку, а тому вважає заявлений до нього позов безпідставним, а рішення суду незаконним.

Наголошує на тому, що немає відношення до прийняття оскаржуваного рішення Опорецької сільської ради про передачу йому у власність спірної земельної ділянки, а також він не виробляв собі технічної документації із землеустрою, частиною якої є акт встановлення та узгодження зовнішніх меж спірної ділянки, де є підписи всіх без винятку сусідів та представника сільської ради, а тому вважає, що жодних протиправних дій не вчиняв.

Просить звернути увагу, що згідно із усталеної практики Європейського суду з прав людини самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна.

Також, просить врахувати, що 11.02.2020 судове засідання відбулося без його участі з постановленням оскаржуваного рішення, що призвело до порушення права на захист, оскільки бажав надати суду додаткові пояснення, ознайомитися із витребуваними доказами, а також подати заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Наголошує на тому, що він та інші сусіди знали про приватизацію ним земельної ділянки ще у 2005 році, оскільки погоджували йому межі земельної ділянки, і тоді жодних претензій не мали, як і не мала таких Опорецька сільська рада, яка прийняла відповідне рішення і затвердила акт погодження меж між суміжними землекористувачами.

Таким чином, заперечує заявлений до нього позов, вважає такий безпідставним, проте, у випадку, якщо апеляційний суд вважатиме позов підставним, просить застосувати до правовідносин сторін наслідки спливу позовної давності.

Просить суд скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 лютого 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

В судовому засіданні 15.09.2020 представник відповідача ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги. В судове засідання 01.12.2020 відповідач ОСОБА_3 та його представник не прибули, від представника відповідача ОСОБА_7 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості сторонам врегулювати спір шляхом укладення мирової угоди.

Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила, вважає, що примирення між сторонами не можливе, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача Опорецької сільської ради в судове засідання не прибув, подав клопотання про розгляд справи у відсутність представника сільської ради, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності позовних про визнання незаконним рішення у частині передачі у власність земельної ділянки та про визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, суд вважав також підставними й позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні проїздом - у частині обраного способу демонтажу дерев`яної огорожі. В іншій частині, а саме щодо обраного способу припинення конфліктів, у такій вимозі суд відмовив в силу необґрунтованості та недоведеності належними й допустимими доказами.

Щодо встановленої положеннями ст. ст. 256-258, 261 ЦК України для захисту прав особи позовної давності та її терміну, то такий, у даному конкретному випадку, суд не вважав пропущеним, оскільки про існування оскаржуваних рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку позивач довідалася лише у березні 2018 року, а дії відповідача ОСОБА_3 щодо перешкод у користуванні проїздом носять систематичний, триваючий характер, при цьому із даним позовом до суду позивач звернулася протягом трирічного терміну з часу, коли вона довідалася про порушення свого права та про особу, яка його порушила, у зв`язку з чим суд не вирішував питання про поновлення терміну позовної давності у цій справі.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,1517 га, наданої для їх обслуговування, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 13.08.2009 року з відповідним Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23575866 від 13.08.2009 року, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 151166667 від 26.12.2018 року (т. 1 а.с. 9, 10, 11).

У свою чергу, відповідач ОСОБА_3 є власником суміжної з позивачкою земельної ділянки площею 0,2091 га, наданої для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 451191 від 06.11.2008 року (т. 1 а.с. 74).

Як вбачається з кадастрового плану належної позивачці земельної ділянки, котрий є невід`ємною частиною Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.12.2018 року за № НВ-018, до такої передбачено заїзд з вулиці Шевченка (межа від А до Б землі Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області) (т. 1 а.с. 12-16).

Згідно із ч. 1 ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

При цьому, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (ч. 4 ст. 83 ЗК України).

Відповідно до ст. 16 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій ї детальних планів територій, їх оновлення та внесення змін до них.

Згідно із ч. 1 ст. 19 вказаного Закону детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 19 Закону детальний план території визначає порядок організації транспортного і пішохідного руху.

За ч. 1 ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Згідно із інформацією виконавчого комітету Опорецької сільської ради генеральний план села Опорець по даній сільській раді не розроблявся.

Разом з тим, згідно наявного у технічному звіті про виконані роботи по підготовці та видачі Державних актів на право власності на землю, виконаному Сколівським відділенням Львівської регіональної філії Центру ДЗК на замовлення відповідача ОСОБА_3 , плану належної останньому земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, суміжними землекористувачами (землевласниками) по межі від А до Б та від Б до В замість Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області значаться ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , хоча такі, згідно плану формування території вказаної сільської ради, ними не являються, так як має місце існування вулиці, з котрої зазначені землекористувачі (землевласники) також мають заїзд (т. 1 а.с. 18, 19, 162).

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області № 45 від 27.08.2005 року «Про передачу у власність земельну ділянку у с. Опорець ОСОБА_3 » вирішено передати відповідачу безкоштовно у власність земельну ділянку для обслуговування будинку площею 0,2000 га, а фактично передано на основі цього рішення земельну ділянку площею 0,2091 га. При цьому, у вже згаданій вище дослідженій судом технічній документації із землеустрою щодо видачі відповідачеві ОСОБА_3 Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 451191 від 06.11.2008 року, міститься рішення Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області № 45 від 27.08.2005 року «Про передачу у власність земельну ділянку у с. Опорець ОСОБА_3 », що є відмінним за змістом від рішення Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області № 45 від 27.08.2005 року «Про передачу у власність земельну ділянку у с. Опорець ОСОБА_3 », котре міститься у протоколі сесії ради за 27.08.2005 року (т. 1 а.с. 81, 219).

З метою встановлення об`єктивних даних про площу землі для будівництва та обслуговування житлового будинку, котра рахувалася за господарством відповідача ОСОБА_3 , судом першої інстанції від відповідача Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області витребувано додатково витяги з погосподарського обліку (форма № 1) за 1996-2005 роки, котрими не підтверджено користування відповідачем ОСОБА_3 земельною ділянкою під будівлями та для обслуговування житлового будинку у площі розміром 0,2091 га. (т. 1 а.с.218, 220-222).

Таким чином, надані суду докази дають підстави для висновку, що відповідно до рішення Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області № 45 від 27.08.2005 року «Про передачу у власність земельну ділянку у с. Опорець ОСОБА_3 », у частині передачі йому у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,20 га, ОСОБА_3 передано у приватну власність частину земельної ділянки, яка є землею загального користування - АДРЕСА_1 , чим порушено права позивачки користуватися такою вулицею.

Згідно із ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю.

На підставі ч. 3 цієї статті одним зі способів захисту порушеного права громадян на землю є визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування.

В свою чергу, у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання незаконним рішення Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області № 45 від 27.08.2005 року у частині передачі ОСОБА_3 безкоштовно у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,20 га та визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 451191, виданого Опорецькою сільською радою Сколівського району Львівської області 06.11.2008 року на ім`я ОСОБА_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,2091 га (кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0041), оскільки у вказану земельну ділянку входить частина земельної ділянки загального користування села, котра не може бути переданою у приватну власність.

Що стосується доводів апелянта про застосування до правовідносин сторін наслідків спливу позовної давності, колегія суддів враховує те, що суд першої інстанції не вважав пропущеним строк звернення позивача до суду за захистом порушеного права, оскільки про існування оскаржуваних рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку позивач довідалася лише у березні 2018 року, а дії відповідача ОСОБА_3 щодо вчинення перешкод у користуванні проїздом носять систематичний, триваючий характер. Відповідно, за висновком суду, із даним позовом до суду позивач звернулася протягом трирічного терміну з часу, коли вона довідалася про порушення свого права та про особу, яка його порушила, у зв`язку з чим суд не вирішував питання про поновлення терміну позовної давності у цій справі.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності відповідач ОСОБА_3 звернулася лише одночасно із поданням апеляційної скарги 12.03.2020, також просив врахувати, що 11.02.2020 судове засідання відбулося без його участі з постановленням оскаржуваного рішення, що призвело до порушення права на захист, оскільки бажав подати суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, як особисто відповідач ОСОБА_3 , а також його представник ОСОБА_10 мали можливість до винесення рішення судом першої інстанції подати заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, зокрема подаючи відзив на позовну заяву, а також приймаючи участь безпосередньо у судових засіданнях, проте до суду першої інстанції такої заяви не подавали, відтак відповідного змісту заява подана одночасно з апеляційною скаргою, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстави спливу позовної давності звернення з позовом до суду, при цьому оцінка змісту такої заяви судом апеляційної інстанції не надається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 грудня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М.Бойко

С.М. Копняк