Справа № 717/383/17
Провадження № 2/724/453/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року Хотинський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Єфтеньєва О.Г.

при секретарі: Бабій Ю.В.

за участю сторін:

представника позивача: Думітрашук В.А.

представника відповідача: Дорошенко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хотин Чернівецької області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Пастораль О.О. Груп», ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко Марини Олександрівни, треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсною передачі частини нежитлової будівлі, скасування державної реєстрації права власності та повернення нежитлової будівлі, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно постанови Верховного суду від 12 грудня 2018 року цивільну справу № 717/383/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Пастораль О.О. Груп», ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко Марини Олександрівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсною передачі частини нежитлової будівлі, скасування державної реєстрації права власності та повернення нежитлової будівлі передано на новий розгляд до Хотинського районного суду Чернівецької області.

Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 січня 2019 року цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Пастораль О.О. Груп», ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко Марини Олександрівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсною передачі частини нежитлової будівлі, скасування державної реєстрації права власності та повернення нежитлової будівлі прийнято до провадження та призначено до розгляду.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» зазначає, що 07.06.2016р. ОСОБА_2 відчужив 76/100 частини нежитлової будівлі приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 шляхом укладення договору купівлі-продажу від 07.06.2016р. Державна реєстрація відчуження відбулась 07.06.2016р.

05.10.2016р. ОСОБА_2 відчужив 24/100 частини нежитлової будівлі приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 шляхом внесення його до статутного фонду ТОВ «Пастораль О.О. Груп» шляхом підписання акту приймання-передачі нерухомого майна від 05.10.2016р. Державна реєстрація відчуження відбулась 24.11.2016р.

В подальшому відповідач ОСОБА_3 уклав договір дарування від 24.06.2016р. із ОСОБА_4 , яка 24.11.2016р. передала 76/100 частин спірного приміщення до статутного фонду ТОВ «Пастораль О.О. Груп», що підтверджується записом про право власності № 17601591 в Інформаційній довідці від 20.03.2017р.

Як встановлено судом, на день подання позову до суду ТОВ «Пастораль О.О. Груп» є єдиним власником приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 .

Як підставу для визнання спірних правочинів недійсними, позивач зазначає наступне.

Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 25.11.2015р. накладено арешт на все майно відповідача ОСОБА_2 в межах суми позову про стягнення 14430,41 доларів США та 1066347,35 грн. (справа №717/1974/15-ц).

Позивач стверджує, що у відповідача ОСОБА_2 було відсутнє право на відчуження спірного майна, окрім того, відповідачу ОСОБА_2 було відомо про заборону, оскільки останній оскаржував постанову органу ДВС від 30.11.2015р. на виконання ухвали суду від 25.11.2015р.

Також позивач звертає увагу суду, що ухвала суду від 25.11.2015р. є чинною, і в ній не йдеться про окремо визначене майно або про те, що арешт не накладається на приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

09.11.2017р. позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просили суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 76/100 частин нерухомого майна від 07.06.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за № 14906476 від 07.06.2016 року за ОСОБА_3 , №15136048 від 24.06.2016 року за ОСОБА_4 , № 17601591 від 24.11.2016 року за ТОВ «Пастораль О.О. Груп»;

- визнати недійсною передачу ОСОБА_2 24/100 частин нежитлової будівлі приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 . на користь юридичної особи ТОВ «Пастораль О.О. Груп», шляхом підписання акту приймання-передачі нерухомого майна від 05.10.2016 року та скасувати державну реєстрацію права власності за № 17605004 від 24.11.2016 року;

-повернути у власність ОСОБА_2 нежитлову будівлю магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з підвалом, площею 257,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20) шляхом реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зазначена заява прийнята судом до розгляду.

Представник позивача Думітращук В.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на те, що передача 24/100 частин нежитлової будівлі шляхом підписання акту приймання-передачі нерухомого майна від 05.10.2016р. є правочином, тобто дією особи, спрямованої на набуття, зміну або припинення прав та обов`язків. Акт приймання - передачі від 05.10.2016р. є доказом того, що вказана дія (передача нежитлової будівлі) відбулась та підтверджує таку передачу. Також відбулась державна реєстрації вказаної дії за № 17605004 від 24.11.2016р. Також, представник позивача в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ухвалою Кельменецького районного суду від 25.11.2015р. було обмежено право відповідача ОСОБА_2 розпоряджатися всім своїм майном з моменту її винесення судом та такі обмеження є чинними відповідно до приписів вказаної ухвали суду, яка передбачає арешт всього майна відповідача ОСОБА_2 в межах суми позову. При цьому відсутність запису в Державному реєстрі права власності на нерухоме майно не є доказом відсутності такої заборони. Також наголосила на тому, що відповідачу ОСОБА_2 було достеменно відомо про ухвалу суду від 25.11.2015р. Щодо повернення майна у власність ОСОБА_2 зазначає, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи». Крім того, наголошує, що позивач не оскаржує дії державного реєстратора, а позовна вимога про скасування записів про державну реєстрацію права власності за подальшими правочинами є вимогою похідного характеру, а тому може бути задоволена в рамках розгляду позовної вимоги про визнання правочину недійсним.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ТОВ «Пастораль О.О. Груп» Дорошенко О.О. в судовому засіданні та у письмових запереченнях заперечує проти позову з наступних підстав. В травні 2016 року постановою державного виконавця було знято арешти з усього майна ОСОБА_2 , окрім майна молодіжно-розважального комплексу по АДРЕСА_2 , також стверджує, що вартість молодіжно-розважального комплексу становить 4 998 379 грн., яка була достатньою для погашення боргу в сумі 14430,41 доларів США та 1066347,35 грн. Крім того, ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 21.04.2016р. визнано неправомірною постанову в.о. начальника ВДВС Кельменецького РУЮ від 30.11.2015р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та скасовано в частині накладення арешту на все нерухоме майно, залишивши - накладення арешту на майно ОСОБА_2 у розмірі співрозмірному позовних вимог - 14430,41 доларів США та 1066347,35 грн., що належить ОСОБА_2 . Тобто, звідси вбачається, що арешт накладено не на все майно. Також, на думку представника відповідачів ОСОБА_2 та ТОВ «Пастораль О.О. Груп» - Дорошенко О.О., за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Зазначене стосується вимоги про визнання недійсною передачу ОСОБА_2 24/100 частин нежитлової будівлі приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 . на користь юридичної особи ТОВ «Пастораль О.О. Груп», шляхом підписання акту приймання-передачі нерухомого майна від 05.10.2016 року, тому просив в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на заяву про збільшення позовних вимог посилається на те, що ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 21.04.2016р. заборонено ДВС накладати арешт саме на все майно. Арешт на майно боржника може бути накладено державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Отже, наявність в реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Окрім того, зазначив, що на момент, коли ОСОБА_2 відчужив приміщення магазину ДВС було описано та накладено арешт на нерухоме майно молодіжно-розважального комплексу по АДРЕСА_3 , вартістю 3187479 гривень.

Тому, вважає, що ухвала Апеляційного суду Чернівецької області була виконана, оскільки вартості майна повністю було достатньо для задоволенням вимог в розмірі 14430,41 доларів США та 1066347,35 грн.

Крім того, зазначає, що у відповідача існує інше майно, яке може бути реалізовано в рахунок вимог позивача. Також, пояснює, що нотаріус не змогла б здійснити реєстрацію майна на нового власника, у випадку наявного арешту в державному реєстрі на спірне майно. Крім того, необґрунтованими є решта позовних вимог щодо скасування державної реєстрації та права власності та визнання недійсною передачі нерухомого майна.

В запереченнях на відповідь на відзив додатково зазначає, що арешт зі спірного майна було знято ухвалою суду від 29.04.2015р. у справі № 171/325/14, а рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 22.02.2016р. визнано припиненим договір іпотеки та зобов`язано позивача зняти обтяження з нерухомого майна, а саме магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з підвалом, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, згідно висновку вартість нежитлової будівлі молодіжно-розважального комплексу по АДРЕСА_3 може становити 5 147 170,00 грн.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату та час розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не подала.

Третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко Марина Олександрівна в судове засідання не з`явилася, до суду надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог, згідно яких зазначила, що у відповідності до ст. 55 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні угод про відчуження нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна, при цьому нотаріус обов`язково використовує відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того вказує, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації виникають з моменту такої реєстрації, а згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заборона відчуження та арешт нерухомого майна, та інші обтяження підлягають державній реєстрації прав. Також, звертає увагу, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.06.2016р. №60873310, з якої вбачається, що 18.12.2015р. державним реєстратором Реєстраційної служби Кельменецького районного управління юстиції було внесено запис про арешт нерухомого майна, обтяжувачем за яким виступив відділ ДВС Кельменецького РУЮ, предметом обтяження якого є майно у розмірі, співрозмірному розміру позовних вимог на суму 14430 доларів США та 1066347,35 грн., що належить ОСОБА_2 , а саме: нежитлова будівля, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Оскільки предметом обтяження у даному випадку є майно, відмінне від предмета відчуження за спірним договором, у приватного нотаріуса Хоменко М.О. були відсутні підстави для відмови у посвідченні договору купівлі-продажу від 07.06.2016р., а відтак укладення даного правочину не суперечить чинному законодавству та є правомірним, тому просить у задоволені позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, але була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутності до суду не подала.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, але була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутності до суду не подала.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача Думітращук В.А. , представника відповідачів: ОСОБА_2 та ТОВ «Пастораль О.О. Груп» - Дорошенко О.О., суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.06.2016р. між ОСОБА_2 (надалі Продавець) та ОСОБА_3 (надалі покупець) був укладений договір купівлі-продажу 76/100 частин нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О. (т. 2 а.с. 17-18).

Згідно п.1 даного договору Продавець передає у власність покупцю, а Покупець приймає у власність 76/100 частин нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з підвалом, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 195,80 кв.м.

Відчужувані 76/100 частин нежитлової будівлі належать ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого 14.11.2006р. приватним нотаріусом Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецької області (п. 3 вказаного Договору).

Зазначені відомості внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме номер запису 14906476 від 07.06.2016р., підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу 76/100 частин нерухомого майна від 07.06.2016р., власник - ОСОБА_3 (т.1 а.с.9).

В подальшому, 24.06.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування 76/100 частин нерухомого майна, а сааме: нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з підвалом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 195,80 кв.м. (т. 2 а.с. 136-137).

Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О. та зареєстровано в реєстрі за № 3901.

У зв`язку з цим до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна були внесені відомості про реєстрацію права власності № 15136048 від 24.06.2016 року за ОСОБА_4 на 76/100 частин нерухомого майна (т.1 а.с.8).

Крім того, 24.11.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна були внесені відомості про право власності № 17601591 про реєстрацію за ТОВ «Пастораль О.О. Груп» права власності на 76/100 частин нерухомого майна на підставі акту-приймання передачі від 05.10.2016р., згідно якого ОСОБА_4 передала до статутного капіталу ТОВ «Пастораль О.О. Груп» 76/100 частин магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (т.1 а.с.8).

При цьому, як встановлено судом, матеріали справи містять заяву ОСОБА_5 , згідно якої остання надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на продаж нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з підвалом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 195,80 кв.м. (т. 2 а.с. 22), яке відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України є їхньою спільною сумісною власністю. В даній заяві, ОСОБА_5 заявила, що укладення такого правочину здійснюється її чоловіком в інтересах сім`ї та на умовах, які ними вважатимуться вигідними, і відповідають їхньому вільному волевиявленню. Шлюб між нею та ОСОБА_2 зареєстровано 18.09.1992 року, що підтверджується відміткою в її паспорті, проставленою відділом ЗАГСу Кельменецького району Чернівецької області.

Також, в матеріалах справи наявна і заява ОСОБА_6 , згідно якої остання надала свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_3 76/100 частини нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з підвалом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною та на умовах за його розсудом. Цією заявою вона ствердила той факт, що другий з подружжя діє за її згодою та в інтересах їхньої сім`ї. Факт перебування в шлюбі ОСОБА_6 з ОСОБА_3 перевірено по паспорту гр. ОСОБА_6 , де в графі «Сімейний стан» є відмітка про одруження з гр. ОСОБА_3 , зроблена відділом РАЦС у Чернівецького міського управління юстиції 18 грудня 2014 року, актовий запис № 2146.

Відповідно статті 60 СК України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 368 ЦК майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 3 ст. 65 СК для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

В свою чергу позивач, ставить вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу 76/100 частин нерухомого майна від 07.06.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за № 14906476 від 07.06.2016 року за ОСОБА_3 , № 15136048 від 24.06.2016 року за ОСОБА_4 , № 17601591 від 24.11.2016 року за ТОВ «Пастораль О.О. Груп».

Так, згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови від 18.12.2009 р. № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно встановивши всі обставини в справі, вважає, що позивачем невірно визначено коло осіб, які беруть участь у справі.

Як правило, належним відповідачем в справі є особа, яка оспорює права позивача або яка має власні права та інтереси на предмет спору.

Як встановлено судом ОСОБА_5 своєю заявою надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на продаж нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з підвалом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 195,80 кв.м. (т. 2 а.с. 22), яке є їхньою спільною сумісною власністю, з чого слідує, що ОСОБА_5 має власні права та інтереси на предмет спору.

Що також вбачається із заяви ОСОБА_6 , згідно якої остання надала свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_3 76/100 частини нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з підвалом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною та на умовах за його розсудом. Цією заявою остання ствердила той факт, що другий з подружжя діє за її згодою та в інтересах їхньої сім`ї.

При цьому, позивач зазначив відповідачами в справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТзОВ «Пастораль О.О. Груп», ОСОБА_4 , однак не зазначив відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Отже, як встановлено судом, позивачем невірно визначено коло осіб, які беруть участь у справі, що є порушенням норм процесуального права та прав усіх сторін, оскільки процесуальні права третьої особи (в даному випадку ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ) та процесуальні права їх як відповідачів згідно з нормами ЦПК суттєво відрізняються за своїм змістом та порядком реалізації прав.

Нормами ст. 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Аналізуючи зміст ст. 51 ЦПК України, суд вважає, що належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

При цьому, в судовому засіданні, а ні позивачем ТзОВ «Форінт», а ні його представником Думітращук В.А. клопотань про залучення співвідповідачів не заявлялось.

З врахуванням диспозитивності цивільного судочинства, суд не наділений самостійним правом залучити іншу особу як співвідповідача поза волею самого позивача.

Отже, зі змісту статті 51 ЦПК України, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що спосіб захисту порушеного права обирає позивач, ініціатива щодо залучення співвідповідачів повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання, в якому позивач повинен обґрунтувати необхідність такої дії, а суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких зазначив позивач.

Таким чином, виходячи із суті заявлених вимог, кола осіб в даній справі, а також враховуючи, що ні позивачем, ні його представником не заявлялось клопотання про залучення в справі співвідповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , чи заміну неналежних відповідачів належними, суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги про визнання договору купівлі-продаду від 07.06.2016 року недійсним - слід відмовити виходячи з вказаних вище підстав.

Велика Палата Верховного Суду в справі № 389/1809/16-ц від 26.09.2019 року зробила висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, що також встановлено Великою Палатою Верховного суду в справі № 523/9076/16-ц від 17 квітня 2018 року.

Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу від 07.06.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 76/100 частин нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О., судом не визнається недійсним, а тому і підстав для скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за № 14906476 від 07.06.2016 року за ОСОБА_3 , № 15136048 від 24.06.2016 року за ОСОБА_4 , № 17601591 від 24.11.2016 року за ТОВ «Пастораль О.О. Груп», у суду немає, так як вказана позовна вимога є похідною, в зв`язку з чим, суд також відмовляє в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в справі № 367/2022/15-ц від 29.05.2019 року, в якій зазначено, що оскільки рішення про державну реєстрацію прав, які позивач просить скасувати, приймали приватні нотаріуси на підставі посвідчених ними договорів купівлі-продажу та на виконання вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а ці договори суд не визнав недійсними, тому немає і підстав для скасування вищевказаних рішень про державну реєстрацію прав.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18). Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсною передачу ОСОБА_2 - 24/100 частин нежитлової будівлі приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 на користь юридичної особи ТОВ «Пастораль О.О. Груп», шляхом підписання акту приймання-передачі нерухомого майна від 05.10.2016 року та скасування державної реєстрації права власності за № 17605004 від 24.11.2016 року, суд вважає, що вона також задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 передав до статутного капіталу ТОВ «Пастораль О.О. Груп» 24/100 частини магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 257,9 кв.м., вартістю 184800 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено Акт приймання-передачі та грошової оцінки майна від 05.10.2016 року, що підтверджується копією відповідного акту наданого до матеріалів справи (т. 2 а.с. 114).

На підставі вищевказаного акту до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна було внесено відомості про право власності за № 17605004 від 24.11.2016 року за ТОВ «Пастораль О.О. Груп» на 24/100 частин нерухомого майна (т.1 а.с.7).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 20.03.2017 року за ТОВ «Пастораль О.О. Груп» зареєстровано право власності на 76/100 та 24/100 частин нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з підвалом, загальною площею 257,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.14-15).

Проте, суд не погоджується із такими доводами позивача та його представника, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду з вказаною вимогою, позивач просить визнати недійсною передачу ОСОБА_2 - 24/100 частин нежитлової будівлі приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 на користь юридичної особи ТОВ «Пастораль О.О. Груп», шляхом підписання акту приймання-передачі нерухомого майна від 05.10.2016 року та скасування державної реєстрації права власності за № 17605004 від 24.11.2016 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди, та інше.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Не погоджуючись з фактом передачі ОСОБА_2 до ТОВ «Пастораль О.О. Груп» - 24/100 частин нежитлової будівлі приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 , шляхом підписання акту приймання-передачі нерухомого майна від 05.10.2016 року, позивач ТзОВ «Форінт» обрав способом судового захисту свого права, яке на його думку є порушеним, визнання недійсною саму передачу ОСОБА_2 вищевказаного майна на підставі акту прийому - передачі та грошової оцінки майна та скасування державної реєстрації права власності за № 17605004 від 24.11.2016 року.

Суд вважає, що оспорювана позивачем передача нерухомого майна на підставі акту приймання-передачі від 05.10.2016 року лише підтверджує факт передачі 24/100 частин нежитлової будівлі приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 до ТОВ «Пастораль О.О. Груп», тобто факт вчинення дій на виконання певного правочину та не містить у собі ознак правочину у розумінні ст. 202 ЦК України, до нього не встановлені вимоги, у разі недотримання яких він підлягав би визнанню недійсним, при цьому позивачем і не ставилась вимога про визнання в судовому порядку акту приймання-передачі нерухомого майна від 05.10.2016 року - недійсним.

Отже, передача майна, яку позивач просить визнати недійсною на підставі вказаного акту приймання - передачі від 05.10.2016 року не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України.

При цьому, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та інше.

Проте таких підстав, судом при розгляді даної справи не встановлено.

Тому, суд вважає, що дана вимога позивача не відповідає нормам ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України, так як не може бути визнано недійсною передачу майна, оскільки це дія, проте вона, не є правочином в розумінні ЦК України.

При цьому, правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину становлять права та обов`язки, про набуття, зміну або припинення яких, учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах).

У статті 203 ЦК України зазначено основні критерії чинності правочину, а саме те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів,прийнятих відповідно до Конституції України.

За таких обставин, суд вважає, що передача згідно акту приймання - передачі ОСОБА_2 до ТОВ «Пастораль О.О. Груп» - 24/100 частин нежитлової будівлі приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 від 05.10.2016 року - не є правочином, а тому в задоволенні цієї частини позовних вимог позивачу слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про повернення у власність ОСОБА_2 нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з підвалом, площею 257,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20) шляхом реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд вважає, що в задоволенні цієї частини позовних вимог позивачу слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

В свою чергу, позивач, щодо вказаної вимоги, посилається на те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділено не лише сторону правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи», тому з цих підстав і просить задовольнити вказану вимогу.

Так, загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділено не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 1 - 5, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Проте, при вирішенні вказаної вимоги судом враховується те, що майно, яке позивач просить повернути у власність відповідача ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, і також стосується прав ОСОБА_5 , проте остання не залучена в справі як співвідповідач.

Крім того, береться до уваги, що судом не визнано недійсним договір купівлі-продажу від 07.06.2016 року та недійсною передачу ОСОБА_2 - 24/100 частин нежитлової будівлі приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 на користь юридичної особи ТОВ «Пастораль О.О. Груп», шляхом підписання акту приймання-передачі нерухомого майна від 05.10.2016 року, а тому відповідно і підстав для повернення у власність ОСОБА_2 нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з підвалом, площею 257,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20) шляхом реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у суду немає, в зв`язку з чим в задоволенні цієї позовної вимоги також слід відмовити.

Щодо вимоги про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, судом встановлено, що Велика Палата Верховного Суду в справі № 916/1608/18 від 19.05.2020 року вказала, що згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98).

Таким чином, суд вважає, що позивачем невірно обраний такий спосіб захисту, а тому в задоволенні вимог про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 1-5, 4, 16, 202, 203, 215, 216 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 51, 76-81, 141, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Пастораль О.О. Груп», ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко Марини Олександрівни, треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсною передачі частини нежитлової будівлі, скасування державної реєстрації права власності та повернення нежитлової будівлі - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду Чернівецької області через Хотинський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 07.12.2020 року.

Суддя: О.Г. Єфтеньєв