РІШЕННЯ

Іменем України

19.11.2020 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

за участю секретаря судового засідання Левицького М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

встановив:

Позивачка звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить постановити рішення, яким скасувати наказ від 05.03.2019р. №06-К ФОП ОСОБА_2 про звільнення з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 09 лютого 2019 року та поновити на роботі на посаді продавця - консультанта магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_1 , стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно наказу №12 від 11 жовтня 2018 року ФОП ОСОБА_2 , вона, позивач, з 12.10.2018р. працювала на посаді продавця - консультанта відділу м`ясопродуктів магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_1 . Однак, із 31 січня 2019 року із надуманих причин її, позивача, стали не допускати до роботи, а натомість стали вимагати письмово пояснити причину відсутності на роботі. Згодом на письмову заяву їй, позивачу, надіслано копію наказу від 05.03.2019р. №06-К про звільнення з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 09 лютого 2019 року. Вказує, що акти, які зазначені в наказі про звільнення, не відповідають дійсності, бо вона, позивач, приходила на роботу, але її ніхто не допускав до роботи. Вважає, що звільнення відбулось з грубим порушенням норм трудового законодавства, її звільнено заднім числом, однак за лютий і березень 2019 року ФОП ОСОБА_2 сплачувала єдиний соціальний внесок до Пенсійного фонду України. Просить позов задоволити.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог повністю. Не заперечує, що між сторонами існували трудові відносини з 12.10.2018р. Проте, позивач своїми трудовими обов`язками нехтувала та дозволяла собі невчасно з`являтись на роботі або ж взагалі не з`являтись на роботу протягом кількох днів підряд. Про свої відгули (прогули) позивач нікого попередньо не повідомляла, документального підтвердження не надавала. Наслідком такої поведінки позивача стало складання доповідних записок та актів про відсутність на робочому місці. Позивачці скеровувались письмові прохання надати пояснення, однак такі залишені без відповідного реагування. 05.03.2019р. видано наказ про звільнення позивача з роботи за прогул без поважних причин за п. 4 от. 40 КЗпП України, із врахуванням того, що останнім робочим днем працівника був 09.02.2019 року (останній фактичний вихід на роботу), проведено всі необхідні обрахунки для виплати при звільненні та надіслано повідомлення про необхідність отримання трудової книжки та отримання компенсаційних виплат при звільненні. Відповіді від ОСОБА_1 на дане повідомлення не надійшло, а особисто отримати трудову книжку та компенсаційні виплати позивач відмовляється.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09.06.2020р. закрито підготовче провадження та призначено до розгляду цивільну справу.

В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоча належним чином повідомлялись про дату, час і місце судового засідання. Позивачка подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з захворюванням адвоката Ковальчина М.Я. на Covid - 19. Разом з тим, жодних підтверджуючих документів наявності хвороби чи перебування на самоізоляції позивачкою чи її представником не надано, як і не подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконфереції. Представник відповідача подав заяву про проведення судового засідання без його участі, позовні вимоги заперечує повністю, підтримує пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву, просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року відповідачем ФОП ОСОБА_2 на підставі заяви позивачки видано наказ №12 про її прийняття на роботу на посаду продавця - консультанта з 12.10.2018р., за основним місцем діяльності, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.

Згідно трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 12.10.2018р. працівник ОСОБА_1 зобов`язана виконувати обов`язки продавця - консультанта, а фізична особа зобов`язується оплачувати працю працівника.

Дані обставини сторонами визнаються та не оспорюються.

Згідно правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , з якими позивачка ознайомлена 12.10.2018р., працівники роботодавця зобов`язані сумлінно виконувати свої трудові обов`язки, покладені на них трудовим договором, дотримуватися трудової дисципліни та цих правил , своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця й безпосереднього керівника, своєчасно приходити на роботу, використовувати весь робочий час для продуктивної праці.

Згідно п.4.1 робочої інструкції продавця - консультанта, затвердженої 01.10.2018р., продавець - консультант несе відповідальність за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов`язків, що передбачені цією посадовою інструкцією, трудовим розпорядком - в межах, визначених чинним законодавством України про працю.

В матеріалах справи містяться копії доповідних записок та акти, з яких вбачається, що позивачка ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці 01.02.2019р, з 05.02.2019р. по 08.02.2019р., з 11.02.2019р. по 22.02.2019р.

Дані документи позивачкою не спростовані, як і не надано будь - яких доказів, які б свідчили про те, що у спірні періоди позивачка була на роботі, однак відповідач не допускав її до робочого місця як це випливає з позовної заяви.

22 лютого 2019р. позивачці скеровувалось прохання про надання письмових пояснень причин відсутності на роботі, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та поштовими квитанціями.

05 березня 2019 року відповідачем ФОП ОСОБА_2 видано наказ №06-К про звільнення позивачки з посади продавця - консультанта, 09.02.2019р. у зв`язку з прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Згідно вимог п.4 ч.1 ст.40 КУпАП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до п.22 Постанови №9 пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р., у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось раніше за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

П.24 Постанови вказує на те, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни, до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявилися в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України).

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Матеріалами справи встановлено, відповідачем доведено, а позивачкою не спростовано факту порушення трудової дисципліни, а саме відсутність на робочому місці без поважних причин. Як випливає з матеріалів справи, позивачці скеровувались відповідні повідомлення надати письмові пояснення, які нею проігноровані. Крім того, як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, опису в цінний лист, поштових квитанцій від 05.03.2019р., позивачці скеровувались повідомлення про необхідність отримання трудової книжки та копія наказу про звільнення, за отримання якого міститься підпис з датою «14.03».

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем вжиті заходи для отримання від позивача пояснень з приводу відсутності на робочому місці, але остання відмовилася від надання пояснень, що свідчить про виконання відповідачем обов`язків, передбачених ст. 149 КЗпП України, і у нього виникли підстави для застосування положень ст. п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Суд критично оцінює докази, додані позивачкою до позовної заяви в підтвердження позовних вимог, оскільки долучений договір про надання послуг укладений з ОСОБА_3 не стосується обставин справи, а письмові пояснення та заява позивачки не містять будь - яких даних про те, що такі отримані відповідачем.

Ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зважаючи на те, що підстави для поновлення позивачки на роботі відсутні, а тому немає підстав для стягнення на її користь середнього заробітку за вимушений прогул.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Суд критично оцінює докази, надані позивачкою в підтвердження позовних вимог. В матеріалах справи відсутні будь - які дані, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись статтями 3,10,12, 81, 89, 141, 259, 263 - 265, 352, 354 ЦПК України, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд, що ухвалив рішення протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , адреса реєстрації : АДРЕСА_3 .

Суддя В. Кузь