Справа № 161/1083/20 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/928/20 Категорія: 3 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Карпук А. К., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивачів ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що їй на праві власності належить 2/3 частки незавершеного будівництва - критого торгового центру із стоянкою автомобілів готовністю 24 %, що за адресою: АДРЕСА_1 , інша 1/3 частка вказаного об`єкту нерухомого майна по 1/6 його частки належить відповідачам ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

Крім того позивач зазначала, що у неї з відповідачами існують неприязні відносини, і немає згоди щодо завершення будівництва торгового центру та спільного ним користування.

Враховуючи наведене, а також те, що частки відповідачів у спільному нерухомому майні є незначними, їх виділ в натурі неможливий, зміна власника майна не завдасть матеріальної шкоди відповідачам, позивач просила суд припинити право власності ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на їх частки у вказаному нерухомому майні та визнати за нею право власності на ці 1/6 і 1/6 частки незавершеного будівництва - критого торгового центру із стоянкою автомобілів, стягнувши з неї в розмірі по 163565 грн кожному за припинення їх права власності на частки у спільному майні.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила апеляційний суд оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що діяв суд з невиправдано широкою свободою розсуду, довільно протрактував окремі обставини, зробив при цьому необґрунтовані припущення, не врахував правила розподілу обов`язку доказування обставин по справі, не навів переконливих та достатніх мотивів відхилення аргументів позивача та дійшов неправильних висновків по суті спору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_4 , вважаючи оскаржуване рішення суду вірним та законним, прийнятим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що здобуті у судовому засіданні докази не свідчать про наявність необхідних, передбачених ст. 365 ЦК України підстав для припинення прав відповідачів на їх частки у спільному з позивачем нерухомому майні. Зокрема суд вважав, що розміри часток відповідачів по 1/6 у спільному з позивачем майні у перерахунку на площу незавершеного будівництвом торгового павільйону з автомобільною стоянкою не є незначними.

Крім того, на думку суду, позивач не надала належних доказів про неможливість поділу вказаного нежитлового об`єкту спільної часткової власності між сторонами спору та неможливість спільного ним користування всіма його співвласниками.

Також суд вважав, що позивачем ОСОБА_1 не доведено її посилання на те, що позбавлення відповідачів права власності на частки у їх спільному майні не завдасть їм істотної шкоди у разі отримання ними грошової компенсації вартості цих часток у розмірі запропонованому позивачем.

Такий висновок суду першої інстанції є правильний.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 2/3 частки незавершеного будівництва - критого торгового центру із стоянкою автомобілів готовністю 24%, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на орендованій земельній ділянці загальною площею 0,1750 га. Власниками іншої 1/3 частини об`єкта незавершеного будівництва є відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , яким належить по 1/6 його частки (а.с. 16-19, 67-84).

Вказаний об`єкт як нерухоме нежитлове майно зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в іпотеці чи під забороною відчуження не перебуває, на нього виготовлений технічний паспорт.

З пояснень сторін спору, наданих ними в судових засіданнях, слідує, що між собою вони не підтримують жодних стосунків, відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_3 тимчасово проживають за кордоном, зазначеним вище об`єктом нерухомого майна, що є їх спільною частковою власністю опікується позивач ОСОБА_1 , сплачуючи орендну плату за землю (а.с. 122).

Згідно висновку судового експерта оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № 11/5 від 15 січня 2020 року, проведеної на замовлення позивача ОСОБА_1 , ринкова вартість спірного об`єкту нерухомого майна - незавершений будівництвом критий торговий центр із стоянкою автомобілів готовністю 24 % становить 981390 грн, його розподіл в натурі в частках 2/3 (4/6) до 1/6 до 1/6 частин будівлі з метою обладнання окремих ізольованих частин будівлі не можливий (а. с. 34 - 48).

Разом з тим, згідно висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи № 30 від 04 вересня 2020 року, висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість об`єкта оцінки, наданих представником відповідачів і приєднаних до матеріалів справи під час апеляційного розгляду справи, виділ в натурі 1/6 часток незавершеного будівництвом критого торгового центру із стоянкою автомобілів готовністю 24 %, що на АДРЕСА_1 , технічно можливий відповідно до зазначених варіантів виділу.

Вартість вказаного об`єкту нерухомого майна станом на 25 червня 2020 року становить 8348468 грн, а вартість 1/6 його частки становить 1391411 грн (а.с. 163).

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Поняття права спільної часткової власності визначено статтею 356 ЦК України, відповідно до частини першої якої власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно частини 1 статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї..

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкту, який є спільним майном.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15 та ВС від 10 липня 2019 року № 658/3625/17-ц, така судова практика є незмінною.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наведені обставини справи, встановлені під час розгляду, свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 , звернувшись до суду з даним позовом, не довела тих обставин, що частки іншох співвласників - відповідачів у їх спільному з нею нерухомому майні є незначними і не можуть бути виділені в натурі із-за неподільності майна, а припинення права відповідачів на частки у спільному майні не задасть їм істотної шкоди.

Отже, врахувавши наведені обставини справи та вимоги зазначених норм матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами спору, а також те, що правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, суд першої інстанції цілком підставно і обґрунтовано вважав позовні вимоги заявлені ОСОБА_1 недоведеними та відмовив їй у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та апеляційного суду і додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного рішення не впливають, а зводяться до незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції, та спростовуються встановленими під час розгляду справи і наведеними вище обставинами справи.

При цьому апеляційним судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, то підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді