Справа № 643/1674/17
Провадження № 2-з/643/156/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Харченко А.М.

за участю секретаря Аніщенко Ю.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до відповідачів АТ «МЕГАБАНК», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 23.06.2016 року між ПАТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., який зареєстрований в реєстрі за номером № 473.

05.02.2020 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2019 року та постанова Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 26.02.2020 р. справа прийнята до провадження.

14.07.2020. позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на нерухоме майно відповідача ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , заборонити будь-яке відчуження відповідного майна, виселення з нього ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , заборонити вселення будь-яких інших осіб та відключення від комунальних послуг (опалення, електроенергія, вода, каналізація).

Ухвалою суду від 17 липня 2020 р. заява позивача ОСОБА_2 задоволена частково, заборонено відчуження, передачу в заставу квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 . В іншій частині в задоволенні заяви позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Мегабанк» задоволено, ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2020 року скасовано. В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

В жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить заборонити відчуження у будь-який спосіб, передачу в оренду, до статутних капіталів юридичних осіб та в іпотеку нерухомого майна, зареєстрованого за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме: квартири АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 ( НОМЕР_2 ) та будь-яким іншим особам вчиняти щодо квартири АДРЕСА_1 , будь-які дії щодо здійснення реєстрації місця проживання, місця перебування у вказаній квартирі будь-яких осіб, їхнього вселення до вказаної квартири, а також виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з наведеної квартири. В обгрунтування заяви посилалася на постанову Верховного Суду від 05.02.2020 року у зазначений справі, якою було скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 21.05.2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22.10.2019 року. Верховним Судом встановлено, що позивачі не схвалювали спірний правочин з відчуження належної їм квартири; банком визнається факт укладення спірного договору купівлі-продажу з метою погашення заборгованості ТОВ «Металгрупхарків» за кредитним договором, тобто відповідач усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам позивачів, як довірителів, і мав домовленість з другою стороною спірного правочину; довіреністю позивачі уповноважили банк на продаж Квартири та отримання належних саме їм коштів, проте права на розпорядження коштами, отримання від продажу цього майна, банку не надавали; банк в порушення прав позивачів отримані за спірним правочином кошти направив на погашення кредитної заборгованості, а не повернув позивачам, як про це зазначено у довіреності. Також зазначила, що позивачі не надавали право банку розпоряджатися грошима від продажу нерухомого майна, однак банк всупереч інтересів своїх довірителів розпорядився отриманими грошима від покупця на свою користь та направив отримані кошти за продану квартиру на погашення заборгованості за кредитним договором, чим перебільшив повноваження, що йому були надані довірителями. Вважає, що існують реальні ризики незаконного відчуження відповідної квартири до вирішення справи по суті, оскільки в мережі інтернет наявні рекламні оголошення про продаж спірної квартири. Крім того, відповідач ОСОБА_3 зняв з реєстраційного обліку в квартирі позивачів та має можливість розпорядитися квартирою.

Розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, перевіривши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2 та 10 частини 1 статті 150 ЦПК України, визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та(або)грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпечення позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Відповідно до пункту 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі, для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Спір має немайновий характер. Вимог щодо визнання права власності на нерухоме майно або витребування майна, яке, на думку позивачів, відчужено за правочином всупереч вимогам чинного законодавства або інших вимог, пов`язаних з порушенням їх права власності, позивачі не заявляли. Належних доказів того, що відповідач, набувши право власності за цим договором, має намір його відчужити, позивачі не надали.

Крім того, забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам вчиняти щодо квартири АДРЕСА_1 , будь-які дії щодо здійснення реєстрації місця проживання, місця перебування у вказаній квартирі будь-яких осіб, їхнього вселення до вказаної квартири, а також виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з наведеної квартири виходить за межі позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, суд в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовляє в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 149-151, 153 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 15 днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Харченко А.М.