Провадження №2/521/1030/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя Плавич І.В.,

секретар судового засідання Дукіна Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

УСТАНОВИВ:

У провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що 04 вересня 2018 року між сторонами у справі було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., відповідно до якого ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_1 3/20 частки домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначає представник позивача ОСОБА_1 , подарувати земельну ділянку, на якій знаходиться передане у дар домоволодіння із надвірними спорудами, не убачалось за можливе через те, що земельній ділянці не було присвоєно кадастрового номеру, а сама земельна ділянка не внесена до Державного земельного кадастру. На даний час оформити технічну, проектну та іншу документацію на земельну ділянку не удалось за можливе жодній із сторін, у зв`язку із чим представник ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до суду, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0300 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Від відповідача ОСОБА_2 відзиву на позов не надходило.

Позивач ОСОБА_1 у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшла заява про розгляд справи за його відсутності у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце проведення судового засідання належним чином, причини неявки суду не відомі.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, представлені суду, надавши виниклим між сторонами у справі правовідносинам належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 07 листопада 2007 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 16 серпня 2007 року №480/01-06, за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на 3/20 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування частини домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О., зареєстрованого у реєстрі за №3821, укладеного 07 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , останній набув у власність 3/20 частин домоволодіння із надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, згідно із договором дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О., зареєстрованого у реєстрі за №3824, укладеним 07 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , останній набув у власність земельну ділянку загальною площею 0,0300 гектарів, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Як убачається із договору дарування від 04 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останній набув у власність власність 3/20 частин домоволодіння із надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що частина вищевказаного домоволодіння із надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що належать позивачу на праві приватної власності, дійсно знаходяться на земельній ділянці, що знаходиться також за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із ст. 526 ч. 1 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 626 ч. 1 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно вимог ст. 627 ч. 1 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як наведено у ст. 628 ч. 1 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 317 ч. 1 ЦК України, відповідно до яких власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 319 ч. 1, 2 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як чітко встановлено у ст. 321 ч. 1, 2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як передбачає ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

У той же час, згідно ст. 375 ч. 1, 2 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Дійсно, відповідно до ст. 377 ч. 1, 2 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Крім того, згідно із ст. 120 ЗК України ч. 1, 2, 6 України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Як зазначає позивач, подарувати земельну ділянку не вбачалось за можливе, так як земельній ділянці не було присвоєно кадастровий номер, а саму земельну ділянку не було внесено до Державного земельного кадастру. Так, з метою оформленням технічної документації на земельну ділянку для присвоєння кадастрового номеру та внесення земельної ділянки у кадастрову карту 04 жовтня 2018 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 та ОСОБА_4 довіреність на вчинення представницьких дій відносно вищевказаної земельної ділянки з питань узгодження, замовлення, оформлення технічної, проектної та іншої документації, отримання кадастрового номеру, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та подальшого дарування вищевказаної земельної ділянки ОСОБА_1 .

Так, згідно із ст. 202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

Суд наголошує, що, зокрема, відповідно до ст. 21 ч. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Згідно із ст. 24 ч. 3, 9 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності); замовником технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (у разі внесення до Державного земельного кадастру за результатами проведення інвентаризації земель масиву земель сільськогосподарського призначення відомостей про земельну ділянку, що входить до такого масиву). При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.

У матеріалах справи знаходиться Звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0300 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складений 31 жовтня 2019 року ФОП ОСОБА_5 , відповідно до якого вартість об`єкта оцінки становить 546 195,00 гривень без урахування ПДВ.

Утім, у матеріалах справи відсутні докази щодо відповідності спірної земельної ділянки відповідній документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок, більш того, відсутні докази щодо звернення учасниками справи із відповідною заявою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, щодо внесення земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , до Державного земельного кадастру.

Слід зазначити, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ст. 13 ЦПК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак, згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30).

Ураховуючи викладене та з огляду на встановлені судом фактичні обставини, суд вважає обґрунтованим відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому у зв`язку із висновком суду щодо відмови у задоволенні позову стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат присудженню не підлягають.

Керуючись ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повні відомості про сторін та інших учасників справи згідно статті 265 ч. 5 п. 4:

Позивач: ОСОБА_1 : місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 : місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: І.В. Плавич