Справа № 135/1115/18
Провадження № 22-ц/801/41/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2020 рокуСправа № 135/1115/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач),

суддів Рибчинського В. П., Денишенко Т. О.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменко Б. І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2019 року, постановлену у складі судді Волошина Т.В. в приміщенні суду в м. Ладижин, повний текст ухвали складено 11 жовтня 2019 року,

у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

09 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на майно, яке належить ОСОБА_3 та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 08.

Заява обґрунтована тим, що при аналізі нерухомого майна згідно з інформаційними довідками № 102457874 від 02 листопада 2017 року та № 152141732 від 09 січня 2019 року позивачу стало відомо, що квартира загальною площею 71,5 кв.м, житлова площа 43 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_2 і квартира загальною площею 91.8 кв.м, житлова площа 53.1 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_3 , які перебували у приватні власності ОСОБА_3 відсутні.

Зокрема, квартира загальною площею 71,5 кв.м, житлова площа 43 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_2 продана ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 412, виданого 20 лютого 2019 року, а квартира загальною площею 91.8 кв.м, житлова площа 53.1 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_3 продана ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 30, виданого 09 січня 2019 року, реєстрація проводилась приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Савіцкою Ж.Й., які позивач надавав претензію по боргу ОСОБА_3 і яка повідомила спадкоємця ОСОБА_2 про його претензію по боргу.

Виходячи з наведеного, позивач вважає, що не вжиття заходів забезпечення позову надасть можливість відповідачу здійснити відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб в будь-який час, навіть після ухвалення судом першої інстанції рішення на користь позивача.

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що правових підстав для задоволення заяви немає, адже дії позивача, які виразилися в збільшені позовних вимог та повторному зверненні із заявою про забезпечення позову, яка ґрунтується на розписці, не можуть категорично стверджувати про законність та беззаперечність вимог ОСОБА_1 .. Підставою позову та заяви про збільшення позовних вимог є одна і та ж боргова розписка, зміст якої може трактуватися судом інакше, ніж це робить позивач. Поряд з чим, відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 04 липня 2019 року у даній справі забезпечено позов ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , без позбавлення права користування вказаним майном осіб, у володінні яких знаходиться дане майно. Крім того, накладення арешту на майно покійного є неприпустимим.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що 24 травня 2019 року та 09 жовтня 2019 року позивачем було подано до місцевого суду заяви про збільшення позовних вимог, в яких сума боргу за договором позики становить 5 316 788 грн, що еквівалентно 201830 доларів США, у зв`язку з чим ним подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначає, що раніше у даній справі ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 квітня 2019 року, яка змінена постановою Вінницького апеляційного суду від 04 липня 2019 року, було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно, без позбавлення права користування вказаним майном осіб, у володіння яких знаходиться дане майно, власником якого на праві приватної власності є ОСОБА_3 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , а також заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії щодо даного майна.

Тому, оскільки розмір боргу за договором позики збільшився, а відповідачем відчужено інше нерухоме майна, яке нею успадковано після смерті ОСОБА_3 , позивач просив накласти арешт на нерухоме майно, без позбавлення права користування вказаним майном осіб, у володіння яких знаходиться дане майно, власником якого на праві приватної власності є ОСОБА_3 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , а також заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо даного майна.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі вставнолено наступні обставини.

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти у розмірі 3000 доларів США (еквівалент 78916,50 грн) та відсотки в сумі 7200 доларів США (еквівалент 189399,60 грн) в рахунок погашення боргу спадкодавця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі розписки від 13 травня 2014 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 послався на те, що ОСОБА_3 взяв у нього борг в сумі 3000 доларів США з урахуванням сплати п`яти відсотків щомісяця, що стверджується власноручно написаною розпискою від 13 травня 2014 року. Позичальник ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошові кошти не повернув, а відповідач ОСОБА_2 після смерті свого чоловіка відмовляється повертати кошти.

У справі ОСОБА_1 раніше звертався неодноразово із заявами про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 квітня 2019 року, яка змінена постановою Вінницького апеляційного суду від 04 липня 2019 року, вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно, без позбавлення права користування вказаним майном осіб, у володіння яких знаходиться дане майно, власником якого на праві приватної власності є ОСОБА_3 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , а також заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії щодо даного майна /а. с. 74-87/.

В задоволенні інших заяв про забезпечення позову, поданих ОСОБА_1 , судом першої та апеляційної інстанцій відмовлено /а. с. 53-58, 59-65, 66-73, 88-102/.

24 травня 2019 року та 09 жовтня 2019 року позивачем було подано до місцевого суду заяви про збільшення позовних вимог, в яких сума боргу за договором позики, яку позивач просить стягнути з відповідача, становить 5 316 788 грн, що еквівалентно 201830 доларів США.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для задоволення заяви відсутні.

Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на нормах процесуального права та обставинах справи, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи позивач просить накласти арешт на майно не відповідача ОСОБА_2 , а покійного ОСОБА_3 . Доказів того, що дана квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 увійшла до спадкової маси та в порядку спадкування перейшла у власність відповідачки суду надано не було.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом пункту 4 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25 травня 2016 року, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У даній справі, предметом спору є стягнення заборгованості за договором позики від 13 травня 2014 року в сумі 5 316 788 грн, що еквівалентно 201830 доларів США.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки позивачем не доведено, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, якщо воно буде прийняте на користь позивача.

Пленуму Верховного Суду України у роз`ясненнях, викладених у підпунктах 1-4 постанови № 9 від 22 грудня 2016 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» звернуто увагу судів на те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Колегія суддів враховує те, що у даній справі ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 квітня 2019 року, яка змінена постановою Вінницького апеляційного суду від 04 липня 2019 року, вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно, без позбавлення права користування вказаним майном осіб, у володіння яких знаходиться дане майно, власником якого на праві приватної власності є ОСОБА_3 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , а також заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії щодо даного майна.

При цьому, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що квартиру АДРЕСА_1 як спадщину після смерті ОСОБА_3 відповідач не приймала і на неї не претендує /а. с. 130/, а тому аргументи позивача про намір відповідача відчужити зазначену квартиру не обґрунтовані та не підтверджені доказами.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що дії позивача, які виразилися в збільшені позовних вимог та повторному зверненні із заявою про забезпечення позову, яка ґрунтується на борговій розписці, не можуть категорично стверджувати про законність та беззаперечність вимог ОСОБА_1 .. Наявність самого по собі позову про стягнення боргу за договором позики в жодному разі не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача з огляду на те, що підставою позову та заяви про збільшення позовних вимог є одна і та ж боргова розписка, зміст якої може трактуватися судом першої інстанції інакше, ніж це робить позивач.

Виходячи із наведеного, з огляду на підстави, мету, суть забезпечення позову, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді В. П. Рибчинський

Т. О. Денишенко

Повний текст постанови складено 08 січня 2020 року