Справа №461/8297/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2020 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова

в складі

головуючого судді Радченка В.Є.

з участю

секретаря судових засідань Степанюк Ю.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Львівської міської ради (, адреса: 79008, м.Львів, пл. Ринок,1) про стягнення коштів, 3% річних та інфляційних витрат, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом до Львівської міської ради про стягнення коштів, 3% річних та інфляційних витрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він був засуджений вироком Галицького районного суду м. Львова за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Вироком суду від 27.11.2015 року встановлено, що ОСОБА_2 , діючи за попередньою змовою у групі із невстановленою слідством особою, маючи умисел на умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи умисно, з корисливих мотивів, достовірно знаючи, що цокольне нежитлове приміщення, площею 35,3 у будинку АДРЕСА_2 управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради надано в оренду Галицькому РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, усвідомлюючи, що право власності або користування на дане приміщення він не набував, також не проживав та не використовував вказане приміщення, з метою протиправного збагачення, під час судового розгляду Галицьким районним судом м. Львова цивільної справи № 461/5449/13-ц за позовом ОСОБА_2 до відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району, управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради про захист права та спонукання до вчинення дій, ввівши суд в оману, разом із невстановленою слідством особою, надав копії документів із вказанням завідомо неправдивих відомостей про нібито фактичне володіння, користування та розпорядження вказаним нежитловим приміщенням на АДРЕСА_2 , хоча вказане приміщення є власністю територіальної громади м.Львова та перебуває на балансі в Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради. В подальшому, отримавши рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.05.2013р., 19.07.2013р. зареєстрував право власності на таке у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у Реєстраційній службі Львівського міського управління юстиції. Після чого 18.12.2013 року, згідно договору купівлі-продажу, відчужив зазначене приміщення ОСОБА_3 , чим спричинив територіальній громаді м. Львова матеріальну шкоду на суму 158248 грн., що є великим розміром. В подальшому вказана сума коштів була сплачена Позивачем на рахунок Львівської міської ради. В той же час, нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 за рішенням Галицького районного суду м. Львова витребувано із володіння ОСОБА_3 та на таке визнано право власності за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради. Вважає, що сплачені грошові кошти в сумі 158 248,00 грн. повинні бути повернуті ОСОБА_2 .Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з Львівської міської ради на свою користь грошові кошти в сумі 163 309,19 грн., судові витрати у складі судового збору в розмірі 1633,19 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.

08.10.2020 року ухвалою Галицького районного суду м.Львова відкрито провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_1 , підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Судову повістку отримав 09.11.2020 року про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Суд, заслухавши представника позивача, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вироком суду від 27.11.2015 року встановлено, що ОСОБА_2 , діючи за попередньою змовою у групі із невстановленою слідством особою, маючи умисел на умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи умисно, з корисливих мотивів, достовірно знаючи, що цокольне нежитлове приміщення, площею 35,3 у будинку АДРЕСА_2 управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради надано в оренду Галицькому РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, усвідомлюючи, що право власності або користування на дане приміщення він не набував, також не проживав та не використовував вказане приміщення, з метою протиправного збагачення, під час судового розгляду Галицьким районним судом м. Львова цивільної справи № 461/5449/13-ц за позовом ОСОБА_2 до відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району, управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради про захист права та спонукання до вчинення дій, ввівши суд в оману, разом із невстановленою слідством особою, надав копії документів із вказанням завідомо неправдивих відомостей про нібито фактичне володіння, користування та розпорядження вказаним нежитловим приміщенням на АДРЕСА_2 , хоча вказане приміщення є власністю територіальної громади м.Львова та перебуває на балансі в Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради. В подальшому, отримавши рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.05.2013р., 19.07.2013р. зареєстрував право власності на таке у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у Реєстраційній службі Львівського міського управління юстиції. Після чого 18.12.2013 року, згідно договору купівлі-продажу, відчужив зазначене приміщення ОСОБА_3 , чим спричинив територіальній громаді м. Львова матеріальну шкоду на суму 158248 грн., що є великим розміром.

З цього вироку Галицького районного суду м. Львова вбачається, що завдана ОСОБА_2 шкода була відшкодована, що стверджується квитанцією від 27.08.2015 року на суму 158248 грн., яку останній сплав на рахунок Львівської міської ради вказану (квитанцією №367676 від 27.08.2015 року).

В межах кримінального провадження Львівською міською радою цивільний позов не пред`являвся, у зв`язку з цим начальником юридичного управління ЛМР скеровано відповідне звернення директору департаменту ЛМР з проханням повернути ОСОБА_2 кошти згідно квитанції про сплату матеріальної шкоди на рахунок Львівської міської ради у розмірі 158 248 грн.

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача адвокатом Блонським М.А. в інтересах ОСОБА_2 були скеровані адвокатські запити та заяви у Львівську міську раду.

Як встановлено судом, юридичним департаментом на адресу департаменту фінансової політики Львівської міської ради було надано повідомлення, що юридичний департамент вважає за доцільне повернути ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 158 248,00 грн.

Згідно із положеннями ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ч.2 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23.03.2015 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 вересня 2015 року, нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 витребувано із володіння ОСОБА_3 та визнано на нього право власності за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради.

Отже, враховуючи те, що Львівська міська рада обрала інший спосіб захисту, а саме витребування майна у своє володіння та визнання на нього права власності, суд вважає, що стягнення грошових коштів в даному випадку є належним способом захисту порушених прав Позивача, а відтак грошові кошти в сумі 158 248,00 грн., що були сплачені в рахунок компенсації вартості нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 , повинні бути повернуті Позивачу.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл.83 ЦК.

У ст.1212 ЦК регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання щодо безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених у ст.11 ЦК).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст.1212 ЦК, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, чч.1, 2 ст.509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч.2 ст.11 ЦК.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 03.06.2015 у справі №6-100цс15, у постанові Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 367/6344/16-ц, від 6 лютого 2020 року у справі № 910/13271/18.

Тому суд не погоджується з доводами позивача про повернення грошей в якості безпідставно набутого майна.

Крім цього, у позовній заяві Позивач просить стягнути 3% річних та інфляційні втрати у відповідності до ч.2 ст.1214 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Однак враховуючи те, що позивач передав кошти Львівській міській раді як компенсацію вартості нежитлового приміщення у зв`язку з вчиненням кримінального правопорушення, в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ст.625 ЦК.

Відповідно до п.1,4 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належить витрати: на професійну правничу допомогу та пов`язані з вчиненням інших професійних дій, необхідних для розгляду справ або підготовки до її розгляду.

Відповідно до вимог, передбачених ч.1,2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатом розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

В матеріалах справи наявний попередній розрахунок суми витрат позивача на правову допомогу від 07.10.2020 р., відповідно до якого адвокат М.А.Блонський надав позивачу наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи, консультація клієнта, вивчення судової практики по аналогічним справам (2 години) 1000 грн., підготовка та подання адвокатського запиту ( 1 година) 500 грн., підготовка та подання заяви про повернення коштів (1 година) 500 грн., підготовка позовної заяви з додатками для подання до суду (8 годин) 4000 грн., участь в судовому засіданні з врахування часу на прибуття до суду (6 годин) 3000 грн., підготовка інших процесуальних документів по справі, зокрема відповіді на відзив з розрахунку 2 години на 1 документ (2години) 1000 грн. Оплата послуг підтверджується квитанціями №07-342782/1 та №14 від 07.10.2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи представник позивача перебував в судовому засідання протягом 1 години, що підтверджується протоколом судового засідання. Представником позивача не здійснено відповіді на відзив.

З вищевикладеного вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються на суму 6500 грн.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог понесені судові витрати в розмірі 1580,83 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 6292 грн.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265, 315-319, 351-355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Львівської міської ради (, адреса: 79008, м.Львів, пл. Ринок,1) про стягнення коштів, 3% річних та інфляційних витрат - задовольнити частково.

Стягнути з Львівської міської ради (, адреса: 79008, м.Львів, пл. Ринок,1) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 158248 грн.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Львівської міської ради (, адреса: 79008, м.Львів, пл. Ринок,1)- відмовити.

Стягнути з Львівської міської ради (, адреса: 79008, м.Львів, пл. Ринок,1) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на оплату судового збору в розмірі 1580, 83 грн.

Стягнути з Львівської міської ради (, адреса: 79008, м.Львів, пл. Ринок,1) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на правовоу допомогу в розмірі в розмірі 6292 грн.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.Є.Радченко