РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

при секретарі Добровчан К.Ю.,

з участю:

представника позивача Таборовець А. ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Бурштин України» про невиплату розрахункових та непроведенні розрахунку при звільненні, суд

В С Т А Н О В И В:

08 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулася із позовною заявою до Державного підприємства «Бурштин України» про невиплату розрахункових та непроведенні розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову вказує, що згідно наказу №20-К від 22.07.2019 року «Про припинення трудового договору» її було звільнено з посади заступника головного бухгалтера 29 липня 2019 року за угодою сторін (1 ст. 36 КЗпП України) з виплатою компенсації за невикористані 27 календарні дні щорічної основної відпустки з них 24 к.д.за період роботи з 14.05.2018 року по 13.05.2019 року та 3 к.д. за період роботи з 14.05.2019 року по 29.07.2019 року та 3 календарних днів додаткової відпустки за ненормований робочий день (всього 30 к.д). Однак, відповідач не виконав свого обов`язку щодо повної та своєчасної виплати позивачу всіх належних коштів у зв`язку із звільненням працівника. Також, цим наказом було зобов`язано бухгалтерію підприємства провести належні розрахунки у визначений законодавством термін. Вважає, що має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, у зв"язку з чим вона звернулася до суду із позовом. Збільшивши позовні вимоги, просить суд стягнути грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 10613,02 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 94486,50 грн.

Відповідачем було надано відзив на позовну заяву, згідно якого він заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, вважає їх неправомірними. Свої заперечення обґрунтовує тим, що на підприємстві відсутні документи, що підтверджують факт припинення трудових відносин між працівником - заступником головного бухгалтера ОСОБА_2 та ДП «Бурштин України». Зазначає, що проводилися пошуки оригіналів документів на підставі яких було звільнено позивача, та зверталися до правоохоронних органів, щодо неналежного виконання своїх службових обов`язків посадовими особами підприємства та щодо фактів внесення службовими особами до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, а також складання і видача завідомо неправдивих документів. Стверджує, що 29.07.2019 року звільнення ОСОБА_2 не проводилося, будь-яких наказів із даного приводу т.в.о. генерального директора ДП «Бурштин України» Даниленко І.В. особисто не підписував, та з такими наказами не ознайомлювався.

Вважає, що станом на 29.07.2019 року та по сьогоднішній день неможливо встановити правомірність та законність звільнення ОСОБА_2 , так як відповідно до документації, наявної на підприємстві ДП «Бурштин України», припинення трудових відносин у передбачений законом спосіб із ОСОБА_2 не відбувалося, тому просить відмовити в позові в повному обсязі.

Представником позивача було подано відповідь на відзив, в якій він не погоджується із викладеними обставинами у відзиві на позовну заяву та зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , виходячи з наступного.

В силу статті 2 Закону України "Про оплату праці"структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат.

До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Судом встановлено, що відповідно до Наказу №20-К від 22.07.2019 року «Про припинення трудового договору» ОСОБА_2 було звільнено з посади заступника головного бухгалтера ДП «Бурштин України» 29 липня 2019 року за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України) з виплатою компенсації за невикористанні 27 календарні дні щорічної основної відпустки з них 24 к.д.за період роботи з 14.05.2018 року по 13.05.2019 року та 3 к.д. за період роботи з 14.05.2019 року по 29.07.2019 року та 3 календарних днів додаткової відпустки за ненормований робочий день (всього 30 к.д). Як вбачається із наявних у матеріалах справи документах, позивачу не було здійснено у день звільнення компенсацію за невикористані дні відпустки, що складає 10613,02 грн.

Згідно ч. 7 статті 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Оскільки, як зазначає позивач, у матеріалах справи, заробітна плата йому проводилася у безготівковому перерахунку на особовий рахунок, який відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк», тому підстав для звернення до відповідача у день звільнення чи після його звільнення для проведення з ним розрахунку, не було.

Твердження відповідача про те, що нараховані кошти позивачу, не могли бути виплачені з тієї причини, що не вважали звільненою ОСОБА_2 з підприємства та не було оригіналів документів на підставі яких була звільнена ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах суду наявні копії документів, а саме наказ №20-к від 22.07.2019р. про припинення трудового договору з ОСОБА_2 , підписаний в.о. генерального директора Тяглієм Д ОСОБА_3 ., погоджено юрисконсультом 1 категорії В.А. Мелянчук .

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердив наявність та достовірність наказу №20-к від 22.07.2019р. про припинення трудового договору з ОСОБА_2 .

Відтак, законодавством не передбачено, що у разі порушення порядку зберігання кадрової документації на підприємстві, це є поважною причиною затримки чи не здійснення розрахунку при звільненні працівника.

Відповідно до ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористанні ним дні щорічної відпустки.

Згідно зістаттею 2 Закону України "Про відпустки"право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

У день звільнення компенсацію за 30 днів невикористаної відпустки, позивачу не виплачено.

Враховуючи викладені вище обставини та вимоги діючого законодавства, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на грошову компенсацію при звільненні через невикористання нею щорічних основних відпусток (всього 30 к.д.).

Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі Порядок), затвердженийпостановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до підпункту «а» пункту 1 названого документу передбачений ним порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: нарахування надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.

В силу пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку).

Відповідно до пункту 7 Порядку - нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

При цьому, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до розрахунку, що містяться на а.с. 6 заробітна плата ОСОБА_2 була нарахована в наступному розмірі:

липень 2018 року 10194,54 грн.

серпень 2018 року 10194,54 грн.

вересень 2018 року 10146,00 грн.

жовтень 2018 року - 10703,05 грн.

листопад 2018 року - 10680,00 грн.

грудень 2018 року 11147,50 грн.

січень 2019 року - 8493,34 грн.

лютий 2019 року 10032,75 грн.

березень 2019 року 11147,50 грн.

квітень 2019 року 11147,50 грн.

травень 2019 року - 10134,09 грн.

червень 2019 року 11212, 81 грн.

Загальна сума отриманої заробітної плати 125233,62 грн.

Компенсація за невикористані дні основної відпустки, яка підлягає стягненню позивачу становить 10613,02 грн.(125233,62:354=353, 77 х 30 к.д.)

Зважаючи на те, що факт невиплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивачу, не спростовується відповідачем, а лише аргументується, що були відсутні оригінали наказів, та відповідно бухгалтерія не змогла виплатити належні суми коштів позивачу, тому невиплачені кошти позивачу в сумі 10613,02 грн підлягають стягненню з відповідача.

Також, позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої зазначено, що середній заробіток за весь час затримки при звільненні складає 94486, 50 грн.

При перевірці доводів щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦКУкраїни положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно достатті 117 КЗпП України:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівниката заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Встановлено, що у день звільнення з позивачем повний розрахунок роботодавцем не проведений, кошти не виплачені і по день постановлення рішення судом.

За викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що позивач правомірно звернувся до суду на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України.

Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, то суд виходить з такого.

Сума невиплачених коштів роботодавцем є більш ніж у 8 разів меншою, ніж визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум при звільненні.

З огляду на очевидну не співмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості із виплати компенсації за дні невикористаної відпустки, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 50 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 50 000,00 грн.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати, які складаються із судового збору.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 76-81, 89, 258, 263,265,268 ЦПК України, ст.ст. 116,117 КЗпП України,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до Державного підприємства «Бурштин України» про невиплату розрахункових та непроведенні розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Бурштин України» на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 10613 (десять тисяч шістсот тринадцять) грн 02 коп., нарахованих без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Бурштин України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 50 000 (п"ятдесят тисяч) грн. 00 коп., нарахованих без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Бурштин України» на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство «Бурштин України», місце знаходження: 33027, м.Рівне, вул.. Київська, буд.94, .

Суддя Н.Г. Кучина