ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 953/23579/19

провадження № 22ц/818/4703/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 липня 2020 року в складі судді Якуші Н.В.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що з 23 листопада 2002 року вони з ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який розірвано 26 липня 2011 року. Від шлюбу вони мають двох дочок - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначила, що шлюбні відносини між ними припинені в 2010 році, та з цього часу вони проживають окремо, відповідач самоусунувся від спілкування, виховання та матеріальної підтримки дочок, їхнім життям не цікавиться та не проявляє до них будь-якого інтересу та піклування.

Вказала, що з 2010 року по 2017 рік діти проживали з її матір`ю ОСОБА_6 в с. Михайлівка Котелевського району Полтавської області, оскільки вона була змушена працювати в іншому місті, щоб утримувати дітей. З вересня 2017 року діти постійно проживають з нею.

Зазначила, що відповідач з 2010 року дітей не відвідував, станом здоров`я та успіхами у навчанні не цікавився, участі у житті дітей не приймав, не виявляв бажання спілкуватися, не вітав зі святами.

Вказала, що таке ставлення батька до дітей спричиняє їм психологічної травми.

Зазначила, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають ряд хронічних захворювань та є дітьми, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи, про що відповідачу відомо, проте він не цікавиться їх лікуванням та не бере участі у відповідних витратах.

Вказала, що 10 серпня 2018 року Київським районним судом м. Харкова видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з 26 липня 2018 року, і до досягнення дітьми повноліття. Зазначений судовий наказ перебуває на примусовому виконанні, та станом на 01 вересня 2019 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів складає 31 961,00 грн.

Зазначила, що жодних перешкод відповідачу у спілкуванні з дітьми ніколи не чинила. Він сам втратив інтерес до спілкування з дочками.

Просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено, попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і покладено на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки її доводам щодо ухилення відповідача від виховання дітей та про неможливість змінити його ставлення до дітей. Вказала, що відповідач не має постійного місця роботи та за десять років перераховував кошти дітям лише близько п`яти разів після її прохань. Зазначила, що між сторонами немає конфліктних відносин. Вона як мати намагалась створити умови для спілкування батька з дітьми. Метою позбавлення відповідача батьківських прав є стимулювання відповідача до виконання своїх обов`язків та недопущення виникнення у майбутньому матеріальних обов`язків у дітей перед батьком. Вважала, що суд не надав оцінки усім наданим нею доказам, зокрема, відомостям з навчальних закладів ОСОБА_5 , музичної школи, поліклініки, даним психолога, листам органів опіки та піклування, показанням свідків, поясненням сторін і самих дітей, що у сукупності підтверджують невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. Суд першої інстанції безпідставно відхилив висновок органу опіки та піклування. Зазначила, що відповідача може бути позбавлено батьківських прав, навіть якщо до нього раніше не застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дітей та він не притягувався до відповідальності. Вказала, що відповідач лише заявляє про бажання спілкуватися з дітьми, однак будь-яких дій щодо цього не вчиняв та не вчиняє навіть під час розгляду справи судом та після ухвалення рішення. Вважала, що вимушене спілкування батька з дітьми під контролем органу опіки та піклування не сприятиме налагодженню відносин між ними.

12 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вона просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказала, що підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні, оскільки позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дочками, тому і висновок органу опіки та піклування є безпідставним. Зазначила, що належних доказів на підтвердження наявності підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав не надано. Просила долучити до матеріалів справи копії квитанцій про сплату аліментів, які не надані раніше, оскільки позивачкою вказано неправильні реквізити для сплати.

04 листопада 2020 року ОСОБА_1 подала до суду клопотання, у якому просила не приймати відзив ОСОБА_3 на її апеляційну скаргу, оскільки він поданий не уповноваженою особою - ОСОБА_8 , яка не є адвокатом та має статус свідка у цій справі, а також за формою не відповідає вимогам ЦПК України.

В суді апеляційної інстанції заявлені клопотання не вирішувалися, оскільки вони були надані у формі пояснень.

Також 04 листопада 2020 року від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких вона підтримала позовні вимоги та доводи апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано відсутністю підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав щодо дочок та необхідністю попередження його про зміну ставлення до виховання дітей з метою стимулювання до належного виконання батьківських обов`язків.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1. з 23 листопада 2002 року перебували у шлюбі, який розірвано 26 липня 2011 року (а. с. 14, том 1).

Від шлюбу сторони мають двох дочок - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 15, 16, том 1).

Неповнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані та мешкають разом з матір`ю, що підтверджується копією довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29 жовтня 2019 року та актом обстеження умов проживання від 15 листопада 2019 року (а. с. 17, 93, том 1).

28 жовтня 2011 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_10 , від якого вони мають дочку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 143, 144, том 1).

11 листопада 2016 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_13 та змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (а. с. 94, том 1).

02 серпня 2017 року ОСОБА_3 надав свою згоду на влаштування в шкільні заклади та лікування його дочок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на розсуд ОСОБА_1 (а. с. 18, том 1).

Як вбачається з характеристик, виданих Котелевською гімназією імені С.А. Ковпака Котелевської районної ради, ОСОБА_4 навчалась в гімназії з 2013 по 2017 роки, а ОСОБА_5 - з 2010 року по 2017 роки. Їх вихованням займались мати та баба (а. с. 19, 20, 39, 40, том 1).

З відомостей Котелевської дитячої музичної школи від 30 вересня 2019 року № 168 та 19 вересня 2019 року № 164 вбачається, що ОСОБА_4 навчалась у цьому закладі з вересня 2014 року по серпень 2017 року, а ОСОБА_5 - з вересня 2012 року по травень 2016 року. Їх батько до закладу жодного разу не з`являвся, заборон щодо цього від матері не надходило (а. с. 21, 41, том 1).

Як вбачається з довідок Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №118 Харківської міської ради від 18 вересня 2019 року № 544, №545 та характеристик ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вони навчаються в 11-Б класі та 10-Б класі відповідно. Батько дітей, ОСОБА_3 , упродовж їх навчання в школі не цікавиться їхніми досягненнями, поведінкою та культурою спілкування, батьківські збори не відвідував, жодного разу не був присутній на шкільних святах, заборони відвідування дітей від матері не надходило (а. с. 22, 23-24, 42, 43-44, том 1).

Також позивачкою надано грамоти, дипломи, подяки та сертифікати, які свідчать про досягнення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у навчанні.

З наданої медичної документації вбачається наявність у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 низки захворювань, перебування на обліку як потерпілих від аварії на ЧАЕС. Батько дітей за отриманням відомостей про стан їхнього здоров`я та копій медичної документації не звертався, що підтверджується інформацією Комунального некомерційного підприємства Котелевської центральної районної лікарні Котелевської районної ради від 11 листопада 2019 року та Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 16» Харківської міської ради від 29 листопада 2019 року № 1171 та № 1165 (а. с. 29-37, 76-80, 183, 184, том 1).

Практичним психологом ОСОБА_15 складено психологічне подання роботи практичного психолога з дитиною від 02 листопада 2019 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з яких вбачається, що ОСОБА_4 ображена на батька, не бажає говорити про нього, майже його не пам`ятає. ОСОБА_5 часто згадує сварки з батьком, не має інтересу до спілкування з батьком (а. с. 38, 81, том 1).

10 серпня 2018 року суддею Київського районного суду м. Харкова видано судовий наказ у справі №640/13179/18, яким з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення заяви до суду, тобто з 26 липня 2018 року, і до досягнення дітьми повноліття. Зазначений судовий наказ перебуває на примусовому виконанні у Київському відділі ДВС м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а. с. 82-87, 209-214, том 1).

З розрахунків заборгованості державного виконавця від 25 вересня 2019 року та 08 січня 2020 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів на утримання дітей станом на 01 вересня 2019 року складала 31 961,00 грн, на 31 грудня 2019 року - 50 015,43 грн (а. с. 89, том 1, а. с. 10, том 2).

ОСОБА_3 до органів опіки та піклування з приводу перешкод йому у спілкуванні дітьми не звертався, що підтверджується листами служби у справах дітей Котелевської районної державної адміністрації Полтавської області від 15 листопада 2019 року № 105/01-21, Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради від 18 листопада 2019 року № 3440/0/202-19, служби у справах дітей по Індустріальному району Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради від 15 листопада 2019 року № 02-22/2016/19 (а. с. 90-92, том 1).

ОСОБА_3 на підтвердження спілкування з дочками надано роздруківку електронного листування (а. с. 153-160, том 1). На підтвердження переказу їм коштів ним надано копії квитанцій (а. с. 161-162, том 1).

Як вбачається з висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав від 05 лютого 2020 року №106 Департамент вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо його неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а. с. 20-22, том 2).

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_6 пояснили, що відповідач не приділяв дітям належної уваги після розлучення сторін.

Свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_8 повідомили, що відповідач допомагав дітям матеріально, їздив до дітей в село та купував їм речі, спілкувався з дітьми за телефоном, та позивачка сама забороняє їм спілкуватись.

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції неповнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що після розлучення батьків вони переїхали з матір`ю до с. Михайлівка. З батьком бачились лише раз, він їм не телефонував. Через декілька років вони переїхали мешкати в м. Харків, батько приїхав до них на Новий рік, подарував подарунки та розповів про свою дочку, потім були зустрічі в м. Харкові в кафе. Батько є для них чужою людиною, ніколи не задавав їм питання про навчання та їх захоплення. Зустрічі з батьком ініціювала завжди мама, батько ніколи сам не шукав зустрічі з ними.

Надані разом з апеляційною скаргою подання психолога від 27 квітня 2020 року та 27 червня 2020 року, а також разом з відзивом на апеляційну скаргу копії квитанцій про сплату аліментів судова колегія не бере до уваги, оскільки до суду першої інстанції такі докази сторонами не надавались, та поважних причин цього ними не наведено.

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачкою не доведено.

Належних і допустимих доказів винного свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, ОСОБА_1 не надано.

Саме по собі невідвідування відповідачем навчальних закладів дочок та закладів охорони здоров`я, де вони перебувають під наглядом, не є належним доказом його свідомого навмисного ухилення від виконання батьківських обов`язків, враховуючи, що до 2017 року вони проживали у різних населених пунктах.

Відсутність спілкування батька з вчителями не свідчить про відсутність у нього інтересу до дітей, нехтування вихованням дітей, відсутність зацікавленості у їхньому житті, фізичному та духовному розвитку.

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 237/1752/18, провадження № 61-14989св19, від 01 вересня 2020 року у справі № 202/6809/17, провадження № 61-22800св19.

В суді апеляційної інстанції відповідач підтвердив своє бажання приймати участь у вихованні дочок. Пояснив, що його дочки з 2010 року по 2017 рік проживали разом з матір`ю позивачки в Полтавській області, а він - в Харківській області, тому він спілкувався з ними шляхом телефонного зв`язку та «Viber», надсилав грошові кошти. Коли дочки переїхали до м. Харків, він зустрічався з ними. Починаючи з 2017 року, між ним та позивачкою відносини погіршилися, і вона стала перешкоджати йому у зустрічах з дочками.

В свою чергу позивачка та її представниця наполягала на тому, що така поведінка відповідача є винною, тому його необхідно позбавити батьківських прав. Проте, позивачка не спростувала надані пояснення відповідача.

В матеріалах справи міститься запис телефонних розмов батька з дочками, які свідчать про добрі стосунки між ними. Також, в них дочки підтверджують надсилання батьком грошових коштів в розмірі 2000,00 грн, 1000 грн неодноразово.

Отже, судом враховано прагнення відповідача до налагодження стосунків з дочками, підтримання з ними спілкування, листування за допомогою мобільного додатку, та намір ОСОБА_3 на відновлення відносин з дітьми.

Факт стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дітей також не може свідчити про його свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дочок, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості за аліментами не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 05 березня 2018 року, справа № 523/20084/14-ц, провадження № 61-4802св18; від 25 жовтня 2018 року, справа № 522/7992/15-ц, провадження № 61-30611св18; від 16 січня 2019 року, справа № 199/5032/16-ц, провадження № 61-33806св18; від 28 березня 2019 року, справа № 559/1553/16-ц, провадження № 61-2322св19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2019 року, справа №317/4102/17, провадження №61-7875св19; від 19 вересня 2019 року, справа № 459/1736/16-ц, провадження № 61-33492св18.

Встановивши, що ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів умисного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, винної поведінки ОСОБА_3 щодо ухилення від виховання дочок і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, а також враховуючи, що батько дітей проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для застосування до нього такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

При цьому, в силу вимог частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав від 05 лютого 2020 року №106 у ньому не наведено безперечних підстав та аргументів, які б вказували на необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування із відповідачем щодо врегулювання спірних відносин, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, він не містить висновків про те, чи відповідає такий крайній захід інтересам дітей та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить такі інтереси. Висновок складений лише на підставі пояснень матері і дітей та відомостей з навчальних закладів і закладів охорони здоров`я, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Отже, суд першої інстанції мав підстави не погодитись з таким висновком.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що відповідач не має постійного місця роботи, за десять років перераховував кошти дітям лише близько п`яти разів після її прохань, не є підставою для задоволення позову, адже не свідчать про ухилення відповідача від виховання дітей.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що метою позбавлення відповідача батьківських прав є стимулювання його до виконання своїх обов`язків, є безпідставними, адже нею не обґрунтовано, яким саме чином застосування такого крайнього заходу стимулюватиме відповідача змінити ставлення до виховання дітей, а також позитивний вплив такого заходу на права та інтереси дитини, які мають бути враховані судом у першу чергу, враховуючи, що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що судом не враховано думку дітей, які не бажають спілкуватися з батьком, судова колегія відхиляє, оскільки судом при ухваленні рішення мають бути враховані всі обставини справи, а не лише думка дітей.

Твердження позивачки щодо необхідності недопущення виникнення у майбутньому матеріальних обов`язків у дітей перед батьком є необґрунтованими, оскільки такі мотиви стосуються обставин на майбутнє, тобто які ще не настали та не обов`язково настануть. Крім того, частинами 1 та 2 статті 204 СК України передбачено, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, а також дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків. Тобто, законом передбачено відповідну можливість захисту повнолітніми дочкою, сином своїх прав у випадку пред`явлення до них позову про стягнення аліментів.

Аргументи ОСОБА_1 щодо того, що відповідача може бути позбавлено батьківських прав, навіть якщо до нього раніше не застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дітей та він не притягувався до відповідальності, судова колегія відхиляє, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, необхідності застосування якого у даному разі не вбачається.

Доводи ОСОБА_1 , що відповідач лише заявляє про бажання спілкуватися з дітьми, однак будь-яких дій щодо цього не вчиняє, навіть під час розгляду справи судом та після ухвалення рішення; що вимушене спілкування батька з дітьми під контролем органу опіки та піклування не сприятиме налагодженню відносин між ними, не можуть бути взяті до уваги, оскільки невиконання відповідачем рішення суду в частині попередження його про необхідність змінити ставлення до виховання дочок є підставою для повторного звернення позивачки до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав, а не для скасування оскаржуваного рішення суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Аналізуючи обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на відповідача як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов`язків, не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дітей, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ, та стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, виходячи з інтересів дітей, обґрунтовано попередив відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дочок і поклав на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Виходячи з викладеного, підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду не вбачається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, зокрема, на правничу допомогу, судом апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 27 листопада 2020 року.