Справа №443/979/19
Провадження №2/443/856/20
РІШЕННЯ

іменем України

26 листопада 2020 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Сливки С.І.,

при секретарі Кушнір М.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Дмитрович Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , неповнолітньої ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_2 про визнання особи втратившою право користування житловим будинком,

встановив:

позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , неповнолітньої ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_2 , в якому просить визнати відповідачів втратившими право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позов мотивує тим, що відповідачі - її колишня невістка та неповнолітня внучка. Після одруження з її сином - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 була зареєстрована у її будинку та проживала там. Після народження внучки, позивач також її зареєструвала у своєму будинку. В подальшому шлюб між ОСОБА_2 та сином позивачки - ОСОБА_4 було розірвано, після чого ОСОБА_2 забрала свої та дитячі речі і переїхала з дитиною проживати до своїх батьків у с.Стриганці Стрийського району Львівської області. З часу виселення відповідачів з будинку позивача пройшло сім років. У зв`язку із реєстрацією відповідача у згаданому будинку, позивач не може оформити житлову субсидію.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 02.07.2019 року відкрито провадження у справі.

На підстав розпорядження керівника апарату Жидачівського районного суду Львівської області Особи В.М. №910 від 27 серпня 2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2020 року головуючим у справі призначено суддю Жидачівського районного суду Львівської області Сливку С.І.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Сливки С.І. від 03 вересня 2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 02.11.2020 року до участі у справі залучено як третю особу, як не заявляє самостійних вимог, Гніздичівську селищну раду як орган опіки та піклування.

25.11.2020 року третя особа подала письмові пояснення, згідно яких вважає, що визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , буде таким, що порушуватиме законні права та інтереси даної неповнолітньої особи.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, надавши пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові.

Представник відповідача (законного представника неповнолітньої ОСОБА_3 ) в судовому засіданні позов заперечила, пояснивши, що відповідач змушена була поїхати на заробітки до Республіки Польща, іншого житла на праві власності немає та немає можливості зареєструватись в іншому житлі.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, подав письмові пояснення щодо позову, а відтак суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності представника третьої особи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як видно з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень /а.с.6/, будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що за вказаною вище адресою зареєстровані ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_3 , які приходяться позивачу колишньою невісткою, так як шлюб між сином позивачки - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано, та онукою. Даний факт визнається сторонами, а відтак не підлягає доказуванню, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України.

Також, судом встановлено, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації у будинку АДРЕСА_1 понад один рік, що підтверджується актами обстеження від 16.03.2018р., 28.09.2018р., 21.03.2019р. /а.с.8,9,10/ та актомобстеження житлово-побутових умов заявника від 25.03.2019р. /а.с.11/.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Одночасно, статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч.ч.2,3 ст.64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін (ч.1 ст.162 ЖК України).

Таким чином, з аналізу вищевказаних норм Закону вбачається, що колишній член сім`ї власника житла, зберігає право на користування ним лише у разі продовження проживання у житлі після припинення сімейних відносин, а також зобов`язаний нести витрати по утриманню житла.

Відповідно ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Як передбачено п.п.4 п.18 Розділу «Реєстрація місця проживання» Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою КМУ від 02.03.2016р. №207, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують право на проживання в житлі.

Отже реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін.

Судом встановлено, що відповідачі зареєстрували своє місце проживання у вищевказаному будинку як члени сім`ї ОСОБА_4 в порядку ч.1 ст.405 ЦК України.

Однак, як уже зазначалось вище, відповідач ОСОБА_2 після припинення шлюбу із ОСОБА_4 , тобто після припинення сімейних відносин із власником житла, забрала усі свої та неповнолітньої ОСОБА_3 речі, та не проживає у будинку АДРЕСА_1 , понад рік часу.

Разом з тим, згідно із ч.3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст.3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Факт непроживання матері дитини - відповідача ОСОБА_2 у вищезгаданому житловому будинку понад один рік не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі її дитини та онучки позивача, а право користування жилим приміщенням за дитиною надасть їй можливість у майбутньому визначити свої місце проживання самостійно відповідно до положень частини четвертої статті 29 ЦК України.

Відтак, доводи позивача про наявність підстав на визнання неповнолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування вищезгаданим житловим будинком є необгрунтованими, оскільки ОСОБА_4 (син позивачки) є батьком дитини і має рівні з ОСОБА_2 права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у будинку не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом (Постанова Верховного Суду по справі № 210/1857/15-ц від 03.04.2019р.).

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою.

Отож, з врахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині вимог до ОСОБА_2 , оскільки остання припинила сімейні відносини із сином позивачки, а відповідно і з позивачкою, та з цього часу не проживає у належному позивачці будинку, тобто обставини на які покликається позивач знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Разом з тим, в частині вимог до неповнолітньої ОСОБА_3 слід відмовити за безпідставністю.

Окрім цього, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 384,20 грн., що пропорційно відповідатиме розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задоволити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: с.Стриганці Стрийського району Львівської області) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 384 грн. 20 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду через Жидачівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27 листопада 2020 року.

Головуючий суддя С.І. Сливка