П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 листопада 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готра Т.Ю., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду ухваленого 30 січня 2020 року головуючим суддею Фазикош О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Оноківської сільської ради, Ужгородської районної державної адміністрації, Закарпатської обласної державної адміністрації, Кабінету Міністрів України, про визнання права власності на земельну ділянку,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до Оноківської сільської ради, Ужгородської РДА, Закарпатської ОДА, Кабінету Міністрів України про визнання права власності на земельну ділянку розміром 144 метри квадратні в кооперативі «ВЕТЕРАН» за ним як учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у 1987-88 р.р. категорії 2, якою він користується із 23.07.2001 року згідно Договору на право тимчасового користування між ним та Оноківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області.

Вимоги обґрунтовані тим, що на підставі Договору із Оноківською сільською радою на право тимчасового довгострокового користування землею від 23.07.2001 року ОСОБА_1 більше 15 років орендує земельну ділянку розміром 144 метри квадратних в кооперативі «Ветеран» на лівому березі річки Уж для культурно-оздоровчих і рекреаційних цілей. Позивач має намір приватизувати зазначену земельну ділянку, проте на його письмове звернення у 2016 до Оноківської сільської ради з цього приводу отримано відмову, яка оформлена Рішенням №313 Оноківської сільської ради від 21.10.2016.

Зазначив, що у зв`язку із шахрайством та зловживанням посадовим становищем відповідачами, ОСОБА_1 звертався до Закарпатського окружного адміністративного суду, який у справі №807/968/17 ухвалив рішення, яким визнано дії Ужгородської РДА неправомірними і зобов`язано повторно розглянути заяву позивача про передачу у приватну власність вказаної вище земельної ділянки, проте таке рішення не виконано, частину земельних ділянок захопили рейдери.

Враховуючи вищезазначене, позивач просить суд визнати право власності на земельну ділянку розміром 144 метри квадратні в кооперативі «ВЕТЕРАН» за учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у 1987-88 р.р. категорії 2 ОСОБА_1 , якою він користується із 23.07.2001 року згідно Договору на право тимчасового користування між ним та Оноківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області та зобов`язати Ужгородську РДА Закарпатської області провести державну реєстрацію такої.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.01.2020 року в задоволенні даного позову, відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що він звернувся з позовом про передачу у власність земельної ділянки, якою він тривалий час користується на підставі ст.ст. 121, 122 ЗК України, та яку має намір приватизувати. Суд «не зрозумів та проігнорував» надані ним докази про те, що відповідачі з цього приводу йому відмовляють в оформленні права власності на землю. У зв`язку із шахрайством та зловживанням посадовим становищем відповідачами ОСОБА_1 звертався до Закарпатського окружного адміністративного суду, який у справі №807/968/17 ухвалив рішення, яким визнано дії Ужгородської РДА неправомірними і зобов`язано повторно розглянути заяву позивача про передачу у приватну власність вказаної вище земельної ділянки, проте таке рішення не виконується. Суд не розібрався хто із чотирьох відповідачів зобов`язаний передати позивачу земельну ділянку у приватну власність. Суд не перевірив, чому по злочинній змові посадових осіб Оноківської сільської ради та Ужгородської РДА частину земельних ділянок в кооперативі «ВЕТЕРАН» передано у власність ОЗГ, які не являються членами кооперативу. Суд не зазначив, що два відповідачі не надали відзивів, а отже визнали позовні вимоги. Суд неправильно розтлумачив ст. 328 ЦК України та ст.ст. 116, 118-122 ЗК України.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. А звідси, виходячи з необхідності розгляду справи у розумні строки, колегія суддів приходить до висновку про розгляд справи за відсутності сторін, так-як сторони повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Клопотань від сторін про відкладення розгляду справи до суду не надійшло.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що Оноківська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області згідно Договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 23.07.2001 року (а.с.9), на підставі рішення XII сесії XXIII скликання від 12.06.2001 року, надала позивачеві в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 144 кв. м.

У відповідності до Договору від 23.07.2001 року, вказана земельна ділянка була надана позивачеві на умовах тимчасового довгострокового користування на лівому березі річки Уж в кооперативі «Ветеран» строком на 25 років для культурно-оздоровчих і рекреаційних цілей.

Позивач звернувся до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки у власність для культурно оздоровчих цілей.

Рішенням Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області №313 від 21.10.2016 було відмовлено позивачеві на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 144 м. кв. для культурно оздоровчих та рекреаційних цілей у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту на території Оноківської сільської ради, кооператив «Ветеран», а відтак, Оноківська сільська рада не є розпорядником даних земель (а.с.10).

Позивач звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області, Закарпатської обласної державної адміністрації, Кабінету Міністрів України. Та рішенням суду від 29.11.2018 року у справі №807/968/17 визнано протиправними дії Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області. Зобов`язано Ужгородську районну державну адміністрацію Закарпатської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.02.2017 про безоплатну передачу із земель державної власності у приватну власність земельну ділянку розміром 144 м. кв. для індивідуального дачного будівництва, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Оноківської сільської ради кооперативу «Ветеран» Ужгородського району Закарпатської області (а.с.42-46).

Після чого позивач звернувся до Ужгородської районної державної адміністрації 14.03.2019 із заявою про передачу у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва (а.с.8).

На вказану заяву позивачу була надана відповідь про те, що райдержадміністрація не наділена повноваженнями щодо виділення земельних ділянок державної власності для індивідуального садівництва, що підтверджено копією листа Ужгородської районної державної адміністрації №04-14/Г-223 від 28.03.2019 року (а.с.12).

Також позивач звертався 07.04.2019 року до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області із метою розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва, на що управлінням позивачу відмовлено у зв`язку із тим, що вказана земельна ділянка на графічних матеріалах землі відносяться до земель рекреаційного призначення, про що свідчить долучена до матеріалів справи письмова відповідь Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №Г-989/0-1919/0/18-19 від 03.05.2019 року (а.с.12 на звороті).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та вимогах чинного законодавства.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а саме: способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою слід з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Також обраний спосіб захисту повинен відповідати критеріям ефективності, тобто повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У даній справі позивач звернувся до суду із позовом у якому просить визнати за ним право власності на земельну ділянку в порядку її приватизації.

Право власності, відповідно до ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до приписів ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання права власності в судовому порядку є винятковим способом судового захисту та застосовується лише у випадку якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку вирішення такого питання.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Статтею 118 Земельного кодексу України визначений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Так, згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Повноваження органів державної влади та місцевого самоврядування щодо передачі земельної ділянки у власність визначено ст. 122 ЗК України.

Отже, чинним законодавством чітко визначений порядок передачі громадянам земельних ділянок у приватну власність у порядку приватизації. Вирішення даного питання відноситься до виключної компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відповідно до приписів ст. 122 ЗК України, і суд не належить до таких органів. При цьому, суд не вправі перебирати на себе повноваження яке належить до компетенції інших публічних органів.

Відтак, апеляційний суд констатує, що вирішення питання про визнання права власності на земельну ділянку в порядку приватизації є неможливим у судовому порядку.

А отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту.

Доводи апеляційної скарги не спростовують даного висновку суду першої інстанції.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №807/968/17, яким визнано дії Ужгородської РДА неправомірними і зобов`язано повторно розглянути заяву позивача, не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку.

Невиконання Ужгородською РДА вказаного судового рішення також не може бути підставою для задоволення пред`явленого наразі ОСОБА_1 позову, позаяк може тягнути за собою інші правові наслідки, які не входять до предмету даного спору.

Недоречним є й посилання апелянта на те, що суд не розібрався хто із чотирьох відповідачів зобов`язаний передати позивачу земельну ділянку у приватну власність, оскільки у мотивувальній частині оскаржуваного рішення дано відповідь на це питання, яке крім того вже вирішено рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №807/968/17.

Безпідставним є й посилання апелянта на злочинну змову посадових осіб Оноківської сільської ради та Ужгородської РДА, оскільки це нічим не підтверджено.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність відзиву від двох відповідачів жодним чином не свідчить про визнання ними позову, як про це вважає апелянт.

Таким чином, перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд вважає, що вона, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зважуючи на викладене та керуючись вимогами норм статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 січня 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 20 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: