Провадження № 2/638/172/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року Дзержинський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.

секретаря Рижикової В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського національного медичного університету, структурного підрозділу - державне підприємство Харківський науково-дослідний інститут гігієни праці та профзахворювань, третя особа: Сумська обласна клінічна лікарня про спростування інформації щодо наявного медичного висновку, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати інформацію щодо нібито наявних медичних висновків Харківського національного медичного університету (правонаступника клініки Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань) від 01.04.1985 року №1-13/388, 19.09.1990 року направленого Сумського обласному профпатологу ОСОБА_2 (Сумська обласна лікарня) 01.04.1985 року та направлену Зарічному районному суду м.Суми від 28.08.2006 року за №08-1-13/670 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 01.04.1985 року та 19.09.1990 року щодо відсутності в нього професійного отруєння - недостовірною. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 22.01.2019 року ОСОБА_1 відмовлено у в задоволенні позову про встановлення факту не надання медичного висновку Харківським НДІ гігієни праці та профзахворювань. Зазначеним рішенням встановлено, що медичного колегіального висновку клінікою Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань відносно ОСОБА_1 взагалі не було виготовлено, питання про отруєння при виконанні виробничого завдання пов`язаного з шкідливими умовами праці на Сумському чавуноливарному заводі «Центролит» в 1983 році клінікою Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань не розглядалося, формально був наявний тільки супровідний лист, який знаходиться в медичній картки Сумської обласної клінічної лікарні в якому повідомлялось про відсутність розладу здоров`я позивача в 1983-1985 роках у зв`язку з виконанням роботи в шкідливих умовах. Висновку про відсутність виробничого отруєння не має. Після вивчення медичної документації надана відповідь, а не висновок, а відтак твердження щодо існування такого висновку про відсутність отруєння, складена посадовими особами, є помилковим. Висновка від 19.09.1990 року не існує, в матеріалах обстеження позивача «висновку», який би відповідав вимогам закону також немає, зберігся лише запис в медичній карточці без зазначення відповідальної особи. Висновок ЛКК від 19.09.1990 року є неповним та передчасним, з цих причин ОСОБА_1 просив встановити факт відсутності такого висновку. В судовому засіданні Ковпаківського районного суду міста Сум від 04.12.2009 року встановлено про нібито направлення 25.03.1985 року до Харківського науково-дослідного інституту гігієни праці та профзахворювань Сумською обласною клінічною лікарнею документів відносно встановлення факту професійного отруєння на позивача, що підтверджується супровідним листом вих.№890 від 25.03.1985 року. Наявність висновку викликає сумнів, оскільки в своїй відповіді Харківський НДІ гігієни праці та профзахворювання від 28.08.2006 року за підписом головного лікаря ОСОБА_3 ОСОБА_4 на їх адресу не надходили, а відтак твердження відповідача про знищення меддокументації на ОСОБА_1 за 1985 рік не відповідають дійсності. Вищевказані протиріччя позбавляють позивача можливості встановити об`єктивну істину в розслідуванні факту професійного отруєння та неможливості встановлення зловживань при розслідуванні зазначеного факту та дало можливість адміністрації роботодавця звертатись в правоохоронні органи по факту саботажу позивачем по виконанню виробничого завдання. Факт відсутності висновку в комунальному закладі «Сумська обласна клінічна лікарня» підтверджується листом №780/1-б від 12.05.2006 року самого закладу та листом Обласного управління охорони здоров`я Сумської обласної державної адміністрації №01/3/385 від 19.07.2006 року, додатково підтверджується відповіддю відповідача від 17.11.2015 року №2814/017 та відповіддю комунального закладу «Сумської обласної клінічної лікарні» на запит суду за №488 від 07.08.2018 року. Факт відсутності висновку потрібен позивачу для того, що відповідях та рішеннях судів, які позивач отримує весь час, посилаються на колегіальний висновок Харківського національного медичного університету, якого в натурі не існує та ніхто його не бачив, а тому приймаються неправдиві висновки щодо перевірки фактів виробничого отруєння. Запис в медичній картці від 14.09.1990 року ОСОБА_1 клініки Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань яким вони вважають висновок ВКК - не відповідає дійсності, це просто запис в медичній картці за одним підписом без зазначення посади, прізвища і не може бути висновком комісії. Дослідження стану здоров`я позивача лікарями не було, крім неврапатолога, записи інших спеціалістів сфальсифіковані.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував у задоволенні позовних вимог, посилаючись на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 16.04.2008 року по справі №2-37/08. У зв`язку зі зверненням, 11.03.1985 року ОСОБА_1 був обстежений фахівцями обласної ВКК Сумської обласної клінічної лікарні, яка встановила діагноз - астено-вегетативний синдром. Комісія прийняла рішення про направлення позивача на обстеження, уточнення діагнозу та вирішенням питання про зв`язок захворювання з професійною діяльністю до Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань. Судом встановлено факт, що до обласної лікарні надійшла відповідь Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань від 01.04.1985 року за підписом ОСОБА_3 , про те що, на підставі вивчення надісланої медичної документації ОСОБА_1 відсутні дані про наявність у нього профзахворювання, тобто необхідності в госпіталізації позивача чи проведенні додаткових обстежень не було із-за повної відсутності зв`язку його захворювання з умовами праці. Позивач ставить під сумнів факти, які встановлені судом, проте відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішення про відсутність у позивача професійного захворювання та про відмову у встановленні факту ненадання медичного висновку не скасоване. Твердження позивача є перекрученням фактів та невірним трактуванням відповіді на питання, пройшло більше 20 років та документи щодо медичного висновку чи обстеження за 1985 рік ОСОБА_5 на даний момент відсутні у зв`язку зі спливом терміну їх зберігання. Рішенням суду від 16.04.2008 року встановлено, що висновок взагалі не існує. У відповіді на відзив позивач зазначає, що питання отруєння при виконанні виробничого завдання пов`язаного з шкідливими умовами праці відносно позивача взагалі не розглядалось, а відтак в природі не існує, а є лише повідомлення Зарічному районному суду міста Суми по справі №2-420/87 від 23.06.1987 року та Ковпаківському районному суду м.Суми від 20.04.2007 року за №08-03/466. З огляду на те, що відсутній медичний висновок Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань, але судами постійно продовжуються посилання на його наявність та відмовляння вирішити питання щодо звернень позивача до судів про спростування недостовірних даних щодо відсутності професійного отруєння в зв`язку з висновками Харківським НДІ гігієни праці та профзахворювань та Київським НДІ медицини праці. Суди, які розглядали позови ОСОБА_1 по тих чи інших питаннях весь час апелювали та посилалась на наявність колегіальних висновків, відсутність яких підтверджується доказами. Протиріччя позбавляють можливості встановити об`єктивну істину в розслідуванні факту професійного отруєння та неможливості встановлення зловживань при розслідуванні, факт відсутності колегіального висновку потрібен тому, що в відповідях та в рішеннях судів приймаються неправдиві висновки щодо перевірки фактів виробничого отруєння. В своїх заперечення відповідач зазначає, що позивач ставить під сумнів факти, які вже встановлені рішенням суду, в обґрунтування своїх позовних вимог намагається довести факт відсутності медичного висновку, а не спростувати інформацію. У відповіді на заперечення позивач зазначає, що не ставить під сумнів факти встановлені рішенням суду, а порушує питання щодо відсутності медичного документу взагалі, безпосередньо спростовується інформація щодо наявності виготовлення медичного документу за №1.13/388 від 01.04.1985 року клініки Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань, нібито така інформація зберігається в медичній картці ОСОБА_1 . Прохання позивача стосується тільки встановлення факту відсутності колегіального висновку клініки Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань щодо наявності в позивача профзахворювань. Представник третьої особи надав суду довідку про звернення позивача до них за період з 1985-1999 роки.

У судове засідання учасники справи не з`явились, надали суду заяви про слухання справи за їх відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

У відповідності до ст.ст. 13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 23.07.1987 року (справа №2-420/87) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Сумського Чавунолітейного заводу «Центроліт» про відшкодування шкоди відмовлено. В рішенні суду зазначено, що в 1985 році клініка Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань надала висновок про відсутність у ОСОБА_1 професійного захворювання. В період з 31.10 по 14.11.1985 року позивач знаходився на обстеженні в Київському НІІ гігієни праці та профзахворювань та надано висновок про виявлених захворювань, що не спричинено внаслідок умов праці. Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми (справа №2-2245/09р.) у задоволенні позову ОСОБА_1 про незбереження колегіально винесеного висновку Харківським НДІ гігієни праці профзахворювань за 1985 рік та ненадання цього висновку відмовлено. Як зазначено в ухвалі апеляційного суду Сумської області від 17.02.2010 року (справа №22-ц-314) суд обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову, оскільки в колегіального висновку за 1985 рік в лікарні не було та немає, а є лише лист інституту про відсутність даних про професійне захворювання позивача у 1983 році. В повідомленні від 01.04.1985 року за вих.№1-13/88 за підписом головного лікаря Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань Брикаліна В.П. зазначено про те, що на підставі ретельного вивчення надісланої медичної документації відносно ОСОБА_1 відсутні дані про наявність у останнього професійного захворювання. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 22.01.2019 року (справа №638/14609/17) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту ненадання медичного колегіального висновку клінікою Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань відмовлено. В рішенні суду зазначено про те, що медичного колегіального висновку клінікою Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань відносно позивача станом на 25.03.1985 року не виготовлено. Як вбачається з листа Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань від 11.04.2006 року за вих.№ 08-03/436 за результатами обстеження ОСОБА_1 в 1990 році дані про професійне захворювання - відсутні. За повідомленням Харківського національного медичного університету від 09.10.2013 року за вих. № 09.10.2013 року в архіві Науково-дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань ХНМУ документація на позивача за 1985 рік відсутня. За повідомленням від 28.07.2009 року за вих.№ 08-03/835 Науково-дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань у вересні 1990 року ОСОБА_1 обстежений в консультативні поліклініці інституту та на ЛКК зроблений висновок про відсутність даних для встановлення професійного захворювання, аналогічний висновок зроблений клінікою НДІ медицини праці в 1985 році та в 1988 році. Харківський науково-дослідний інститут гігієни праці та профзахворювань листом від 28.08.2006 року за вих.№ 08-1-13/670 повідомив Зарічний районний суд м.Суми про те, що в архівних матеріалах консультативної поліклініки ГП ХНДІ ГТ та ПЗ наявна амбулаторна карта на ОСОБА_1 , що заведена 14.09.1990 році. Висновок ВКК від 19.09.1990 року, даних за професійне захворювання не виявлено. За повідомленням Науково-дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань від 28.08.2008 року та від 24.02.2009 року в 1985 році документи відносно ОСОБА_1 на ВКК не надавались, а відтак висновок ухвалювався за підписом головного лікаря ОСОБА_3 , неможливо ознайомити з висновком від 01.04.1985 року, оскільки на ВКК в 1985 року позивач не з"явився. Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 16.04.2008 року по справі №2-37/08 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання дій Сумської обласної клінічної лікарні, лікаря-профпатолога Тарабан Ф.М. бездіяльністю. Згідно довідки КНП Сумської обласної ради «Сумська обласна клінічна лікарня» консультативна поліклініка 11.03.1985 року ОСОБА_1 11.03.1985 оглянутий в Сумській обласній клінічній лікарні обласною ЛКК, яка приняла рішення про направлення позивача на обстеження до Харківського НДІ гігієни та праці та професійних захворювань. Обласним профпатологом ОСОБА_2 25.03.1985 року направлений лист на адресу Харківського НДІ гігієни та праці та професійних захворювань з проханням госпіталізувати Закорка М.О. на обстеження, до якого додавались необхідні документи. Вимоги позивача 6 разів розглядались лікарсько-експертними комісіями за період з 1985-1999 роки, зокрема: у 1985 році Харківським НДІ гігієни праці та професійних захворювань та Київським НДІ гігієни та праці та професійних захворювань, в 1990 році Харківським НДІ гігієни праці та професійних захворювань та Інститутом медицини праці Академії медичних наук України.

Статтею 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Частинами 1,2 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно ч.1,2,4,5 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» та ч.1 ст.200 ЦК України під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно ст. 2 ЗУ «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як-то: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

При цьому, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Статтею 4 Закону України "Про інформацію" передбачено, що суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень, а об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про інформацію" кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частинами 1 та 2 статті 7 України "Про інформацію" визначено, що право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

За правилами статті 60 Закону України «Про запобігання корупції» особам, зазначеним у пунктах 1, 2, 4 і 5 частини першої статті 3 цього Закону, а також особам, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, забороняється: відмовляти фізичним або юридичним особам в інформації, надання якої цим фізичним або юридичним особам передбачено законом; надавати несвоєчасно, недостовірну чи не в повному обсязі інформацію, яка підлягає наданню відповідно до закону.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами.

Так, позивач просить визнати інформацію щодо нібито наявних медичних висновків від 01.04.1985 року №1-13/388, 19.09.1990 року направленого Сумського обласному профпатологу ОСОБА_2 (Сумська обласна лікарня) 01.04.1985 року та направлену Зарічному районному суду м.Суми від 28.08.2006 року за №08-1-13/670 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 01.04.1985 року та 19.09.1990 року щодо відсутності в нього професійного отруєння - недостовірною.

Разом з тим, рішенням Зарічного районного народного суду від 23.07.1987 року по справі №2-420/87 надавалась оцінка доказам поданами сторонами, зокрема висновку клініки Харківського НДІ гігієни праці та професійних захворювань від 1985 року про відсутність у ОСОБА_1 професійного захворювання (без зазначення конкретної дати виготовлення висновку). Відсутність колегіального висновку Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань за 1985 рік (без зазначення конкретної дати) встановлено рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 04.12.2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 17.02.2010 року.

Суд відхиляє надану як доказ ухвалу апеляційного суду Сумської області від 07.03.2017 року по справі 591/4717/16-ц, оскільки судом вирішувалось лише питання відповідності вимог закону ухвали суду першої інстанції про залишення заяви без розгляду на підставі ч.6 ст.235 ЦПК України (в редакції чинній на час постановлення ухвали суду), по суті ж справа не розглядалась.

Позивач просить спростувати інформацію зазначену в повідомленні №08-1-13/670 від 28.08.2006 року відносно ОСОБА_1 направлену Зарічному районному суду м.Суми, разом з тим зазначеному доказу надана оцінка рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 06.04.2008 року по справі 2-37/08 та рішенням Зарічного районного суду м.Суми.

Тобто, інформація про яку вказує позивач в позовній заяві, була підставою та предметом судового спору.

Відповідні обставини досліджувалися в судовому засіданні.

За таких обставин надана головним лікарем клініки Брикаліним В.П. від 28.08.2006 року за №08-1-13/670 інформація Зарічному районному суду м.Суми не може бути визнана як недостовірна за результатами розгляду даної справи оскільки відповідно до вимог статті 212 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) судом оцінений на належність, допустимість та достовірність та вказаний результат оцінки відображений в рішенні суду.

Крім того, преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставини, суд в межах даного судового провадження не наділений компетенцією давати оцінку обставинами достовірності інформації, що була предметом дослідження в іншій справі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність сукупності обставин, з якими законодавець пов`язує можливість задоволення позову про спростування недостовірної інформації, а тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Крім того, в рішенні ЄСПЛ від 19.02.2009 року по справі «Хистов проти України» зазначено, що принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Хоча позивач не просить переглянути рішення суду, проте обраний позивачем спосіб захисту фактично свідчить про спробу надати нову оцінку доказу вже дослідженому в іншій справі, що є порушенням принципу юридичної визначеності.

Суд звертає увагу, що метою судового захисту прав, свобод або інтересів особи є їх повне відновлення, а у випадку, якщо таке відновлення неможливе - встановлення компенсації за їх порушення, основою легітимних очікувань може бути тільки безумовне право, яке має чітко визначену законну підставу. Так, позивач вказує що позбавлений можливості встановити об`єктивну істину в розслідуванні факту професійного отруєння, проте вказані факти вже досліджувались судами раніше, а відтак спростування інформації наданої головним лікарем клініки Брикаліним В.П. від 28.08.2006 року за №08-1-13/670 інформація Зарічному районному суду м.Суми не матиме наслідком поновлення порушених, на думку позивача, прав, оскільки факт відсутності професійного отруєння, яке по суті намагається спростувати позивач, вже встановлений раніше.

Керуючись ст.ст.277 ЦК України ст.ст. 6-13, 81,258, 259, 263, 264, 265, 279, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківського національного медичного університету (м.Харків, пр.Науки, 4), структурного підрозділу - державне підприємство Харківський науково-дослідний інститут гігієни праці та профзахворювань (м.Харків, вул.Трінклера, 6), третя особа: Сумська обласна клінічна лікарня (м.Суми, вул.Ковпака, 20) про спростування інформації щодо наявного медичного висновку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий