Провадження № 22-ц/812/1860/20 Головуючий суду першої інстанції Сухаревич З.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року м. Миколаїв Справа 487/811/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2020 року, постановлену під головуванням судді Сухаревич З.М., в приміщенні цього суду, за позовом ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду, заступника голови Одеського апеляційного суду з цивільних справ Дришлюка Андрія Ігоровича, Приморського районного суду м. Одеси, заступника голови Приморського районного суду м. Одеси Науменка Андрія Володимировича про визнання інформації недостовірною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

11 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеського апеляційного суду, заступника голови Одеського апеляційного суду Дришлюка Андрія Ігоровича, Приморського районного суду м. Одеси, заступника голови Приморського районного суду м. Одеси Науменка Андрія Володимировича, де просив:

1.Визнати недостовірною розповсюджену відповідачами документальну інформацію, спрямовану до Вищої ради правосуддя і Генеральної прокуратури України про ніби-то його втручання в правосуддя по цивільній справі № 2-5151/09.

2.Визнати недостовірною розповсюджену відповідачами документальну інформацію, яка міститься у мотивувальних частинах ухвал Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року і від 05 листопада 2019 року по цивільній справі № 523/6283/19 стосовно нібито його, як адвоката та представника у справі, клопотань про спосіб апеляційного розгляду, що приписала йому суддя-доповідач в апеляційній інстанції Цюра Т.В., яка перебувала під впливом відповідача ОСОБА_2 .

3.Встановити факт відсутності в Приморському районному суді м. Одеси і в матеріалах цивільної справи копії дисків звукозаписів, в тому числі і на твердих дисках носіях інформації судових засідань по цивільній справі № 2 -5151/09, проведених з 2007 року по 2017 рік під головуванням суддів Ярош С.В., Терьохіна С.Є., Івченка В.Б., Тарасова А.В.

4.Зобов`язати відповідачів належним чином відновити чи повернути вкрадені фіксації звукозаписів судових засідань по цивільній справі № 2-5151/09 під головуванням суддів Приморського районного суду м. Одеси Ярош С.В., Терьохіна С.Є., Івченка В.Б., Тарасова А.В.

5.Зобов`язати відповідачів в порядку ст. 31 ЦПК України по цивільних справах, де стороною проходять він, члени його сім`ї і його родичі, а також Державне підприємство «Одеський морський торгівельний порт», спрямувати до Верховного Суду для визначення підсудності у іншу область України на весь той час, доки в Одеських судах не відбудеться відновлення правосуддя та звільнення одеських суддів від мафіозно-корупційного спруту Української «Коза-Ностри».

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2020 року визначено підсудність цивільної справи за вищевказаним позовом ОСОБА_1 Заводському районному суду м. Миколаєва.

Доводи позовної заяви ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що в Одеських судах спостерігається порушення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що викликало даний позов до судів та суддів.

Відповідач ОСОБА_3 , прийнявши у липні 2018 року цивільну справу № 2-5151/09 до свого провадження, приховав, що в матеріалах справи відсутні диски звукозапису попередніх судових процесів, які проводилися під головуванням суддів Ярош С.В., Терьохіної С.Є., Івченка В.Б., Тарасова А.В. Більш того, він, як заступник голови місцевого суду з цивільних справ повинен та юридично зобов`язаний відповідати за усі аспекти діяльності районного суду у сфері цивільно-правової юрисдикції, а тому повинен нести юридичну відповідальність.

Пізніше з`ясувалося, що знищені не тільки портативні полімерні диски звукозаписів судових засідань з 2007 року по цій справі, а й усі електромагнітні записи на твердих дисках-носіях інформації, навіть в архіві суду, про що відповідач ОСОБА_3 надав письмовий доказ, але не вжив заходів щодо розшуку цих записів.

Приморський районний суд м. Одеси і суддя Науменко А.В. з липня 2018 року й по сьогодні всіляко перешкоджають здійсненню правосуддя в суді першої інстанції. Вони наприкінці 2018 року і на початку 2019 року вчинили завідомо неправдиві повідомлення на адреси Вищої ради правосуддя і Генерального прокурора України, звинувачуючи його у втручанні у «їхнє правосуддя».

Однак, навесні 2019 року отримали рішення Вищої ради правосуддя про відсутність такого втручання. Вказане правопорушення відповідачів підпадає під дію конституційної гарантії, передбаченої ч. 4 ст. 32 Конституції України. Відповідачі чинять позивачу перешкоди у здійсненні правосуддя не тільки по трудових спорах у цивільних справах № 2-5151/19 і № 522/6699/19, незаконно позбавивши його роботи в Одеському морському порту, а й з посяганням на його другу професійну діяльність адвоката, бо саме як адвокат і працівник Одеського порту з 2017 року на вимогу трудового колективу портовиків і судноремонтників він виступив правовим і процесуальним шляхом на захист ДП «Одеський морський торгівельний порт».

Таким чином, внаслідок системних правопорушень відповідачів постраждали не тільки права та законні інтереси його та його сім`ї, а також Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» та чесних кадрових працівників морської галузі. Таким підтвердженням є цивільна справа № 523/6283/19 з трудових правовідносин, де він приймає участь як представник позивача. Проте Одеським апеляційним судом і суддею Дришлюком А.І. вчиняються перешкоди процесуального характеру у цій справі. Суддя Цюра Т.В., приписавши позивачу неіснуючі твердження, яких немає у його заяві від 08 жовтня 2019 року у справі № 523/6283/19 постановила ухвалу про відмову у клопотанні, якого він не заявляв. Більш того, 05 листопада 2019 року суддя Цюра Т.В. видає ще одну ухвалу, в мотивувальній частині якої вдруге приписує абсурдні та неіснуючі твердження. Ці обставини змусили його заявити відвід судді, який в подальшому не було задоволено.

Отже суддя Цюра, Т.В., яка залежна від заступника голови суду ОСОБА_2 , змушена була допустити у розгляді справи довготривалу тяганину, розповсюдивши дезінформацію про неіснуючі його клопотання про спосіб апеляційного провадження. Саме відповідач ОСОБА_2 юридично зобов`язаний і відповідальний за цивільно-правову юрисдикцію Одеського апеляційного суду. За таких обставин він не впевнений, що судочинство у цих справах буде відбуватися об`єктивно, а тому такі справи має розглядати суд на території іншої області України, який має визначити Верховний Суд згідно ст. 31 ЦПК України.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в частині вимог щодо визнання недостовірною розповсюдженої відповідачами Приморським районним судом, суддею ОСОБА_3 документальної інформації спрямованої до Вищої ради правосуддя і Генеральної прокуратури України про нібито його «втручання в правосуддя».

В іншій частині позовних вимог відмовлено у відкритті провадження. Постановляючи вказану ухвалу в частині відмови у відкритті провадження, суд першої інстанції керувався вимогами п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України та виходив з того, що вказана позовна заява не підлягає розгляду в судовому порядку.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Не погодившись з ухвалою суду в частині відмови у відкритті провадження, ОСОБА_1 із застосуванням засобу поштового зв`язку подав апеляційну скаргу через суд першої інстанції та до апеляційного суду, де посилаючись на незаконність та безпідставність оскаржуваної ухвали, просив її скасувати в частині відмови у відкритті провадження у справі та зобов`язати суд першої інстанції відкрити позовне провадження за цими позовними вимогами.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що неправомірна відмова у відкритті провадження в частині позовних вимог це явний не допуск до правосуддя з порушенням ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Конституційних гарантій, передбачених ст. ст. 8, 55, 124 Конституції України.

Посилання в оскаржуваній ухвалі на будь-які висновки, Консультативні ради європейських суддів, великі і малі хартії суддів, а також на рішення будь-яких суддів - жодним чином не можуть конкурувати з нормами Конституції України і Європейської конвенції, в тому числі з правом громадян на справедливий суд в своїй країні, та з доступом людини до правосуддя.

Неправомірна відмова у відкритті провадження в частині його позовних вимог це також порушення ст. ст. 1-13, 263 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача - заступника голови Одеського апеляційного суду Дришлюка А.І., надійшов на електрону адресу апеляційного суду 20 листопада 2020 року з пропуском визначеного судом строку, проте, оскільки відзив надійшов до розгляду справи, апеляційний суд вважає можливим взяти його до уваги та долучити до матеріалів справи. У відзиві відповідач доводи апеляційної скарги не визнав та просив залишити ухвалу місцевого суду в частині, що оскаржується, без змін.

Станом на час розгляду справи до Миколаївського апеляційного суду відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, повідомлені судом по дату, час і місце розгляду справи належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає суду апеляційної інстанції розглянути справу без участі сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, до юрисдикції загальних судів відносяться справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Положення п.1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства», стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати.

Така правова позиція щодо застосування цієї процесуальної норми викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц.

У справі, що переглядається встановлено, що підставою звернення ОСОБА_1 з позовними вимогами до суду є оскарження дій суддів Приморського районного суду м. Одеси та Одеського апеляційного суду, пов`язаних із розглядом цивільних справ №№ 523/6283/19, 2-5151/09 та 522/6699/19, зокрема, й процесуальних дій, у розгляді яких як учасник справи приймав участь ОСОБА_1 .

Конституцією України встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється і що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом (ст.ст. 126, 129 Конституції України).

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-якій спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів і заяв з таким предметом.

Під час розгляду конкретної справи, між судом й учасниками справи виникають процесуальні правовідносини, зокрема щодо розгляду та вирішення справ і реалізації процесуальних прав та обов`язків. Проте оскарження діянь суддів, судів, вчинених у цих правовідносинах, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Отже, вчинення (невчинення) суддею (судом), процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можна оскаржити до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Цивільним процесуальним кодексом України та іншими законами України не передбачена можливість розгляду у суді позовних вимог про визнання недостовірною інформації в процесуальних документах суду, встановлення факту відсутності в матеріалах цивільної справи технічних записів фіксування судового засідання та їх відновлення, а також процесуальні дії щодо підсудності справ, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом конкретної судової справи. Вирішення заявлених позивачем вимог, підставою яких є вказані дії суддів при розгляді вказаних цивільних справ та підсудність інших справ за участю позивача в подальшому, передбачатиме оцінку таких дій, що є втручанням у здійснення правосуддя судом відповідачами.

Відповідна правова позиція сформульована в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, яку правильно застосував суд першої інстанції в ухвалі, що оскаржується.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися при виборі і застосуванні норм права до правовідносин, що виникли у цій справі.

З урахуванням викладеного, правильними є висновки суду першої інстанції, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання недостовірною розповсюдженою відповідачами документальної інформації, яка міститься у мотивувальних частинах ухвал Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року і від 05 листопада 2019 року по цивільній справі № 523/6283/19; встановлення факту відсутності в Приморському районному суді м. Одеси і в матеріалах цивільної справи копії дисків звукозаписів по цивільній справі № 2 -5151/09, проведених з 2007 року по 2017 рік; зобов`язання відповідачів належним чином відновити чи повернути звукозаписи судових засідань по цивільній справі № 2-5151/09 та зобов`язання відповідачів по цивільних справах, де стороною проходять позивач, члени його сім`ї і його родичі, а також Державне підприємство «Одеський морський торгівельний порт», спрямувати до Верховного Суду для визначення підсудності у іншу область України не підлягають розгляду у судовому порядку із посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України. З огляду на те, що усі процесуальні порушення, які допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені, оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) процесуальних дій у відповідній справі не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу.

Аргументи апеляційної скарги щодо обмеження права позивача доступу до суду з огляду на приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги з огляду на таке.

За змістом п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі Конвенція), до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини, рішення якого є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції, апеляційний суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому, що право доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Вказані висновки зазначені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц та відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постановах від 3 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, від 13 березня 2018 року у справі № 800/554/17, від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц.

Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що ухвала суду першої інстанції в частині, що оскаржується, постановлена без додержання норм процесуального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 02 грудня 2020 року.