Справа № 450/3818/19 Провадження № 2/450/639/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/заочне/

"11" листопада 2020 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Мельничук І. І.

при секретарі Покидько Л. Р.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, -

в с т а н о в и в :

представник позивача звернулася до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди позивачу у користуванні належним йому на праві власності житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим будинком.

В обґрунтовування позову вказує на те, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На даний момент в житловому будинку зареєстрований позивач, його мати та брат - відповідач у справі. Позивач проживає в житловому будинку його дружини за адресою: АДРЕСА_2 , де зареєстровані його дружина та син, а також до березня 2018 року проживала дружина сина - ОСОБА_4 .. У зв`язку із скрутними житловими умовами син позивача із дружиною та їхнім малолітнім сином змушені винаймати окреме житло. Позивач позбавлений можливості проживати у належному йому будинку, зокрема і через проживання там відповідача, який незважаючи на те, що проживає в будинку брата однак витрат по утриманню будинку не несе, спільного господарства з позивачем не веде. Оплату з комунальних послуг здійснює мати сторін, в тому числі й за надані їй кошти позивачем. Окрім того відповідач завдає матеріальних втрат позивачу, пов`язаних з недобросовісним отриманням відповідачем кредитів, які в подальшому лягають на позивача, який виконав частину боргових зобов`язань, проте подальше отримання онлайн-кредитів відповідачем ставить в скрутне становище позивача. Таким чином у зв`язку із переходом права власності на будинок від матері сторін до позивача відповідача втратив право на користування цим будинком та залишаючись проживати у належному позивачу на праві власності будинку відповідач створює тим самим перешкоди у користуванні цим будинком позивачем на власний розсуд.

Ухвалою від 11.11.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

06.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали з підстав наведених у позовній заяві, просять суд позов задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечили.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, відзив не подав, про причини неявки суд не повідомив, хоч належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

З`ясувавши думку позивача та представника позивача, суд вважає, що існує достатньо підстав визначених ст. 280 ЦПК України для проведення судового розгляду справи, без участі відповідача, у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за наявними у ній доказами та ухвалення за його результатом заочного рішення, відповідно ст. 282 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 40657571 від 15.07.2015 року та № 40783793 від 17.07.02015 року, вбачається, що на підставі договорів дарування від 15.07.2015 року та 17.07.2015 року ОСОБА_1 - позивач у справі на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії довідки Зимноводівської сільської ради № 3961 від 21.10.2019 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: мати - ОСОБА_5 , 1944 року народження та брат - ОСОБА_3 , 1975 року народження.

Позивач зазначає, що відповідач у справі не є членом його сім`ї, зазначаючи, що перехід права власності на будинок від матері сторін ОСОБА_5 до позивача - ОСОБА_1 зумовив втрату відповідачем як членом сім`ї попереднього власника право користування ним вказаним житловим приміщенням.

Таким чином, суду не доведено, що відповідачі у справі правомірно не набули права проживання будучи члена сім`ї власника. Разом з тим позивач самостійно стверджує той факт, що відповідач набув право проживання у спірному будинку будучи сином власника - ОСОБА_5 .

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Таким чином, посилання позивача на вимоги ст. 71 ЖК УРСР, згідно якого при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, не може бути застосоване в даному випадку, оскільки відповідач фактично являються членами сім`ї власника житлового приміщення, яким являється позивач, а тому застосування вказаної норми в даному випадку не можливе.

Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Жодних доказів відсутності відповідача за місцем його реєстрації суду не представлено, а також стверджено у ході судового розгляд справи, що ОСОБА_3 проживає за місцем його реєстрації.

За таких обставин, позивачем не доведено, що відповідач є таким, який самоуправно зайняв жиле приміщення, як такий, який вселився в нього самовільно без будь-яких правових підстав або незважаючи на заборону вселення.

За правовою природою спосіб захисту цивільних прав та інтересів, викладений у статті 405 ЦК України, підлягає застосуванню судом у тому разі, коли член сім`ї власника житла, який попередньо проживав у цьому житловому приміщенні та у зв`язку з цим набув право користування ним, певний тривалий період часу не проживає у ньому без поважних причин. Відповідно, положення статті 405 ЦК України не підлягають до застосування у разі, коли члени сім`ї власника житла (у тому числі колишнього власника) продовжують проживати в ньому на час звернення з позовом до суду. Така ж за змістом правова конструкція захисту цивільних прав та інтересів реалізована законодавцем й у статтях 71, 72 ЖК УРСР.

З урахуванням зазначеного вище, відмовляючи в задоволенні позову у повномі обсязі, судом разом з іншим враховано, що позивачем не доведено відсутності відповідача за місцем реєстрації протягом строків, визначених 405 ЦК України та 71, 72 ЖК УРСР.

Доказів на підтвердження створення перешкод відповідачем у користуванні позивачем його власністю суду не представлено.

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований, непідтверджений жодними доказами.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла.

Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачем спосіб захисту свого права, зокрема, шляхом визнання відповідача таким що втратив право користування житлом, не відповідає характеру спірних правовідносин, оскільки відповідач правомірно набув право на житло у ньому, як член сім`ї власника, користується ним, який іншого житлового приміщення не має, враховуючи, що відсутності його за місцем проживання суду не доведено, вчинення ним протиправних дій щодо позивача - власника майна - щодо здійснення його права власності на житловий будинок, в якому проживає відповідач, не встановлено, а тому з урахування характеру позовних вимог, в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 76, 89, 141, 258, 259, 263, 265, 280-283 ЦПК України, ст. 71, 72 ЖК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд судового рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених ст.ст. 284, 288 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення складено 20 листопада 2020 року.

СуддяІ. І. Мельничук