Провадження № 22-ц/4808/1215/20
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника апелянта Алєксєєва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, за апеляційною скаргою представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» Алєксєєва Владислава Вячеславовича на рішення Івано-Франківського міського суду від 04 вересня 2020 року під головуванням судді Татарінової О.А. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПрАТ «СК «Перша» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Позов обґрунтований тим, що 15.02.2018 біля 18 год. 30 хв. по вул. С. Петлюри в м. Івано-Франківську відбулася ДТП за участю автомобіля «Газ-5312» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . В результаті ДТП ОСОБА_3 від отриманих травм померла на місці пригоди.

Постановою СУ ГУНП в Івано-Франківській області від 31.05.2018 кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000116 від 15.02.2018 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

В зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Газ-5312» д.н.з. НОМЕР_1 на момент ДТП була застрахована згідно полісу № АК/6607188 в ПрАТ «СК «Перша» вона як донька загиблої ОСОБА_3 , звернулася до ПрАТ «СК «Перша» з заявою про відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 22 338,00 грн. ПрАТ «СК «Перша» 13.08.2019 здійснила часткову виплату їй страхового відшкодування, а саме в розмірі 11 169,00 грн моральної шкоди, що становить 50 % заявленої вимоги.

Зазначила, що оцінює завдану їй моральну шкоду в розмірі 100 000 грн, оскільки внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки вона втратила найріднішу людину - матір і дана втрата є непоправною. Однак Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено розмір (ліміт) відшкодування моральної шкоди та порядок її виплати і такий розмір на день вчинення ДТП становив 44 676,00 грн. Оскільки у загиблої, крім неї є ще одна донька, тому їй належить 1/2 з загального розміру страхового відшкодування, а саме 22 338,00 грн, а не 50 % від належного їй відшкодування, виплачених відповідачем. Просила стягнути з відповідача на її користь недоплачене страхове відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 11 169 грн та витрати на правничу допомогу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Перша» на користь ОСОБА_1 недоплачене страхове відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 11 169 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 4 200 грн.

У апеляційній скарзі представник ПрАТ «СК «Перша» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що у постанові СУ ГУНП в Івано-Франківській області від 31.05.2018, згідно якої кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000116 від 15.02.2018 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, міститься інформація щодо порушення ОСОБА_3 низки пунктів Правил дорожнього руху, а саме пункти: 1.3.; 4.4.; 4.7.; підп. а), б), г) п. 4.1.4. ПДР України, котрі, як встановлено, перебували в причинно-наслідковому зв`язку з механізмом настання ДТП.

Суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що положення пункту 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосуванню не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована. Вказана норма закону по своїй суті не є відсилковою нормою до іншого нормативного акту, але є певним законодавчо встановленим інструментом регулювання специфічних відносини при настанні певних обставин. Суд першої інстанції без належних на те підстав дозволив собі самовільне тлумачення норм права та безпідставно відкинув докази та доводи скаржника, не надавши жодного пояснення, чим керувався суд при цьому.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував чинну судову практику та залишив без належної уваги будь-які доводи відповідача, правова позиція якого жодним чином не ґрунтувалася на тому аргументі, що загибла на момент ДТП була по суті джерелом підвищеної небезпеки.

Крім того, постановою про закриття кримінального провадження встановлено, що ДТП відбулася унаслідок порушення ПДР України пішоходом ОСОБА_3 , однак суд першої інстанції не надав правову оцінку аргументам та доводам відповідача щодо, зокрема, наявності в діях загиблої порушення вимог ПДР України, що як наслідок лежить в площині причинно-наслідкової дії із самим механізмом настання ДТП. Тому суд дійшов помилкового висновку, що порушення нею ПДР України під час ДТП не свідчить про грубу необережність потерпілої, враховуючи її вік та обставини ДТП, на що вказують вимоги чинного законодавства, згідно яких особа несе відповідальність та відповідає за свої дії незалежно від свого віку.

Оскільки оскаржуване рішення прийняте з численними порушеннями та безпідставним задоволенням необґрунтованих вимог, тому стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 4 200 грн є несправедливим та суперечить нормам чинного законодавства.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки зазначає, що твердження апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував положення п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не заслуговують на увагу, оскільки шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, джерелом підвищеної небезпеки, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Крім того, у вказаній нормі закону йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, що підтверджується судовою практикою, а загибла не була і не могла бути страхувальником такої відповідальності.

Вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

В судовому засіданні представник ПрАТ «СК «Перша» апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 та її представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в засідання апеляційного суду не з`явилися. Представник ОСОБА_1 подав клопотання в якому просив провести судове засідання в режимі відеоконференції із Львівським апеляційним судом, а у випадку неможливості такого проведення, провести розгляд справи за відсутності позивачки та її представника. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 23.11.2020 відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції із Львівським апеляційним судом та задоволено клопотання представника ПрАТ «СК «Перша» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та участь у такому поза межами приміщення суду з використанням власних технічних.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПрАТ «СК «Перша», дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 15.02.2018 року по вул. Петлюри у м. Івано-Франківську сталася ДТП за участю автомобіля «Газ-5312», д.н.з. НОМЕР_1 , та пішохода ОСОБА_3 .

15.02.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення за № 0000116 за ст. 286 ч. 2. Відповідно до копії витягу з ЄРДР 15.02.2018 року о 18 год. 30 хв. водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Газ-5312», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ділянкою дороги по вул. Петлюри в напрямку вул. Довженка, що у м. Івано-Франківську, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . У результаті отриманих травм ОСОБА_3 померла на місці пригоди (т. 1 а.с. 9).

Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 10).

31.05.2018 року постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ Національної поліції в Івано-Франківській області кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000116 від 15.02.2018 року закрите у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (т. 1 а.с. 7-8).

Згідно постанови про закриття кримінального провадження №0000116 від 31.05.2018 року в ході розслідування даного кримінального провадження встановлено, що дана ДТП трапилася унаслідок необережних дій пішохода ОСОБА_3 , яка в порушення вимог Правил дорожнього руху України, нехтуючи заходами безпеки дорожнього руху, будучи одягнута в одяг темного кольору, не виділивши себе в темну добу пори для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, поза межами пішохідного переходу, перетинала проїзну частину дороги справа наліво, відносно напрямку руху автомобіля, чим завідомо створювала для водіїв транспортних засобів небезпеку руху з обмеженою видимістю. При цьому пішохід ОСОБА_3 порушила наступні вимоги Правил дорожнього руху України: п. 1.3, п. 4.4, п. 4.7, пп. а), б), г) п. 4.1.4. ПДР України. При розслідуванні кримінального правопорушення об`єктивних доказів вини ОСОБА_2 у порушенні Правил дорожнього руху України та наїзду пішохода ОСОБА_3 не встановлено, оскільки з моменту виникнення небезпеки руху він був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту настання небезпеки для руху.

Автомобіль марки «Газ-5312» д.н.з. НОМЕР_1 застрахований в ПрАТ «СК «Перша», що стверджується полісом № АК6607188, який був чинним станом на 15.02.2018 (т. 1 а.с. 16).

Відповідно до копії свідоцтва про одруження від 19.11.1969 ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 14).

З копії свідоцтва про народження від 21.01.1970 встановлено, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 12).

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу від 06.08.1977 ОСОБА_8 уклав шлюб з ОСОБА_1 , якій після укладення шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 13).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 11.10.2010 року (т. 1 а.с. 15).

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_10 по довіреності - ОСОБА_11 06.06.2019 надіслав ПрАТ «СК «Перша» повідомлення про ДТП, яка відбулась 15.02.2018 по вул. Петлюри в напрямку вул. Довженка у м. Івано-Франківську. В результаті ДТП водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Газ - 5312» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 .. Внаслідок ДТП ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди (а.с.48-49). Також представник позивача надіслав відповідачу заяву на виплату страхового відшкодування, пов`язаного з моральною шкодою у розмірі 22 338 грн (1/2 частки, що належить доньці ОСОБА_1 ) (т. 1 а.с. 6).

ПрАТ «СК «Перша» здійснила 13.08.2019 виплату страхового відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 11 169,00 грн представнику ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про рух коштів за рахунком (т. 1 а.с.120).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого (п. 23.1 ст. 23 Закону № 1961-ІV).

Згідно з пунктами 27.1, 27.3-27.5 ст. 27 Закону № 1961-ІV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страховиком страхового відшкодування передбачений у ст. 37 Закону № 1961-ІV.

Згідно з підпунктами 37.1.1-37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-ІV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП;

Рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку(п. 36.7 ст. 36 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Пунктами 1, 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої ч. 2 ст. 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього, за відсутності обставин, які вказують, що потерпілий передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком, не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду.

Оскільки шкода, пов`язана із смертю ОСОБА_3 , була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, наявний причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями володільця джерела підвищеної небезпеки, відповідальність якого застрахована, від яких загинула матір позивачки, та заподіяною внаслідок ДТП шкодою, позивачка має право на страхове відшкодування завданої моральної шкоди на підставі п. 27.3 ст. 27 Закону № 1961-ІV, поряд з іншою донькою загиблої.

Згідно ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, п. 27.3. ст. 27 Закону № 1961-ІV визначено обов`язок страховика відшкодувати моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, та встановлено розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) стосовно одного померлого - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, яке виплачується рівними частинами особам, визначеним цієї нормою закону та яким заподіяно таку шкоду.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки ДТП сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, в порядку ч. 2 ст. 1167 ЦК України позивачці слід відшкодувати недоплачене страхове відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 11 169 грн на підставі п. 27.3 ст. 27 Закону № 1961-ІV.

Доводи апеляційної скарги про те, що ДТП відбулася унаслідок порушення ПДР України пішоходом ОСОБА_3 , а суд першої інстанції не надав правову оцінку аргументам та доводам відповідача щодо наявності в діях загиблої таких порушень, не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

При відшкодуванні шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, вина заподіювача шкоди не вимагається, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини), відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили, тому її називають підвищеною. За змістом статей 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього. Відповідачем не доведено наявності непереборної сили або умислу загиблої в заподіянні шкоди.

Також доводи апелянта про безпідставність висновку суду першої інстанції щодо незастосування до спірних правовідносин положення п. 36.3. ст. 36 Закону № 1961-ІV та щодо поділу розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, є необґрунтованими.

Відповідно п. 36.3. ст. 36 Закону № 1961-ІV у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

Відповідно до ст. 9 вказаного Закону страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Відповідно до преамбули Закону № 1961-ІV цей закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Таким чином, положення пункту 36.3. Закону № 1961-ІV застосуванню до спірних правовідносин не підлягають, оскільки у такій йдеться про розмір страхового відшкодування, який визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована та які є відповідальними за заподіяння неподільної шкоди, а цивільно-правова відповідальність пішохода ОСОБА_3 не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону № 1961-ІV. При цьому, положення вказаної норми відповідають меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які є джерелом підвищеної небезпеки.

До аналогічних висновків щодо застосування положення пункту 36.3. Закону № 1961-ІV дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 274/4882/17-ц (постанова від 10.01.2019 провадження № 61-38295 св 18).

Посилання апелянта на те, що стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 4 200 грн є несправедливим та суперечить нормам чинного законодавства не заслуговують на увагу.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частинами 1, 2 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У матеріалах цієї справи міститься договір про надання правової допомоги, а також долучені до матеріалів справи детальний опис виконаних робіт, акт виконаних робіт та копія квитанції. З огляду на якість поданих позивачем процесуальних документів, доказове наповнення матеріалів справи та їх об`єм, розмір витрат на професійну правничу допомогу є доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

При визначенні розміру компенсації витрат позивачки на правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви про стягнення таких витрат на правничу допомогу з огляду на наступне.

В засіданні апеляційного суду представник ПрАТ «СК «Перша» заперечив щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції і зазначив, що такі не є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних цих робіт. Вважає, що адвокатом при апеляційному розгляді надано послуг на 1 000 грн і такі витрати на правову допомогу є достатніми.

При визначенні розміру таких витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вирішуючи питання про стягнення понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку, що долучені в суді апеляційної інстанції докази, які стверджують здійснення таких витрат (копія квитанції, детального опису виконаних робіт, рахунку фактури) не є безумовною підставою для стягнення таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд вважає, що зазначені представником позивачки витрати на професійну правничу допомогу є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат. З відповідача слід стягнути на користь позивача 1 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» Алєксєєва Владислава Вячеславовича залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 04 вересня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» (, вул. Фізкультури, 30, м. Київ, 03150) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_1 ) 1 000 грн (одну тисячу гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський