Справа № 216/6297/19
провадження №2/216/1209/20
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 листопада 2020 року
Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Бутенко М.В.
за участю:
секретаря судового засідання Клименко О.В.
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 у м. Кривому Розі цивільну справу за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача: Полк патрульної поліції в місті Кривий Ріг управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, про стягнення безпідставно сплачених грошових коштів, -
Позивач Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача: Полк патрульної поліції в місті Кривий Ріг управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, про стягнення безпідставно сплачених грошових коштів.
Представник позивача Нацентова О.В. в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за відсутністю сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити позов в повному обсязі, не проти винесення заочного рішення суду.
Відповідач ОСОБА_1 в жодне судове засідання не з`явився, судові повістки направлені йому за адресою його місця реєстраційного обліку не отримує, інформації щодо іншої адреси для листування в порушення вимог ст. 131 ЦПК України суду не надано. За правилами ст.128-130 ЦПК України, відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, не надав суду жодної заяви або клопотання. На думку суду, така поведінка відповідача свідчить про недобросовісне користування правами сторони у цивільному процесі, у зв`язку з чим суд визнає неповажною неявку відповідача, та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та зі згоди представника позивача, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно роз`яснень п. 30 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» суди мають виходити з того, що за змістом частини першої статті 2, пункту 2 частини першої статті 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби. Спори з приводу стягнення безпідставно сплачених (без достатньої правової підстави) грошових сум не є публічно-правовими, тому відповідні заяви слід розглядати в порядку цивільного судочинства (статті 1212, 1213 ЦК).
Відповідно до «Положення про Департамент патрульної поліції» затвердженого Наказом Національної поліції України від 06.11.2015 року № 73 (у редакції наказу Національної поліції України від 14.08.2017 року № 857), Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який створюється, реорганізується та ліквідується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законом порядку. Департамент патрульної поліції складається із структурних підрозділів апарату Департаменту патрульної поліції і його територіальних (відокремлених) підрозділів. Департамент патрульної поліції є юридичною особою публічного права.
Відповідно до «Положення про Управління патрульної поліції у місті Кривому Розі Департаменту патрульної поліції», затвердженого наказом Департаменту патрульної поліції від 19.05.2016 року № 996 (у редакції наказу Департаменту патрульної поліції від 13.09.2017 року № 4376), Управління патрульної поліції в місті Кривому Розі Департаменту патрульної поліції (надалі Управління) є територіальним (відокремленим) підрозділом Департаменту патрульної поліції, який утворюється, ліквідується та реорганізується Департаментом патрульної поліції.
Відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 26.06.2018 року № 2921 «Про затвердження Положення про полк патрульної поліції в місті Кривий Ріг управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції» визнано таким, що втратив чинність наказ Департаменту патрульної поліції від 19.05.2016 року № 996 (зі змінами) «Про затвердження Положення про Управління патрульної поліції у місті Кривому Розі Департаменту патрульної поліції».
Відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції від 25.05.2016 № 142 о/с на підставі рапорту ОСОБА_2 , у відповідності до частини дев`ятої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» було призначено на посаду інспектора Управління патрульної поліції у місті Кривому Розі Департаменту патрульної поліції з посадовим окладом згідно штату, спеціальний жетон з індивідуальним номером 0014663 (підтверджується витягом з наказу).
З 20 червня 2018 року Відповідача було призначено на посаду інспектора взводу № 1 роти № 2 батальйону №1 полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг на підставі рапорту Відповідача від 25.04.2018 та наказу Національної поліції України від 25.04.2018 №420.
26 листопада 2018 року на ім`я командира Полку старшого лейтенанта поліції Гладчука Д. І. надійшла доповідна записка за вх. № 400ВН/41/19-2018 від інспектора взводу № 1 роти № 2 батальйону № 2 Полку лейтенанта поліції ОСОБА_3 , який відповідно до доручення відряджений для надання практичної допомоги до відділення моніторингу та аналітичного забезпечення Полку про те, що при заступанні на службу у денні зміни 24.11.2018 та 25.11.2018 від командира взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 Полку лейтенанта поліції ОСОБА_4 надійшла інформація, що інспектор взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 Полку лейтенант поліції ОСОБА_2 без поважних причин не вийшов на службу в денні зміни 24.11.2018 та 25.11.2018, на мобільний зв`язок даний інспектор не виходить, телефон вимкнений, на особисті повідомлення не відповідає, за адресою мешкання його виявлено не було, про що складено було відповідні акти про відсутність на службі.
В період з 24.11.2018 по 25.12.2018 Відповідач на службі не з`являвся, про кожний невихід на службу останнього, командир взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 Полку Кузьминський В.Й. доповідав рапортами керівництву та складав акти про невихід на службу. 24.11.2018 інспектор ОСОБА_2 не вийшов на службу, після чого командир взводу одразу поїхав за місцем мешкання останнього за адресою: АДРЕСА_1 . Проте командиром ОСОБА_2 за місцем мешкання виявлено не було. За весь період невиходу на службу він неодноразово телефонував інспектору ОСОБА_2 , приїжджав до нього додому та намагався з`ясувати причину такої поведінки, проте інспектор ОСОБА_5 за місцем мешкання не знаходився, на телефонні дзвінки не відповідав. 11.12.2018 інспектор ОСОБА_2 передзвонив і повідомив, що перебуває на лікарняному та надасть згодом листи непрацездатності. 12.12.2018 інспектор ОСОБА_2 прийшов до Полку та написав рапорт на звільнення зі служби в поліції. З пояснення командира стало відомо, що ним кожного дня відповідно до посадових обов`язків проводиться робота з підпорядкованим особовим складом щодо їх морального та фізичного здоров`я, контролюється перебування особового складу на лікарняних, відпустках, вихідних днях.
Командиром взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 Полку старшим лейтенантом поліції ОСОБА_4 у присутності інспекторів ВМАЗ Полку було складено акти про відсутність на службі інспектора взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 Полку лейтенанта поліції ОСОБА_2 , а саме: 24.11.2018, 25.11.2018, 28.11.2018, 29.11.2018, 02.12.2018, 03.12.2018, 06.12.2018, 07.12.2018, 10.12.2018, 11.12.2018, 14.12.2018, 15.12.2018, 18.12.2018, 19.12.2018, 22.12.2018, 23.12.2018.
Також 26.11.2018 командир Полку доповідною запискою повідомив начальникові Департаменту патрульної поліції полковнику поліції Жукову Є.О. про можливі неправомірні дії працівника та просив призначити проведення службове розслідування з метою встановлення причин та обставин можливого порушення службової дисципліни інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 Полку лейтенантом поліції ОСОБА_2 , що виразилось у відсутності на службі 24.11.2018 та 25.11.2018.
У зв`язку з викладеними обставинами на підставі наказу ДПП від 17.12.2018 №5586 проведено службове розслідування з метою встановлення причин та обставин можливого порушення службової дисципліни.
Відповідно до висновку службового розслідування від 09.01.2019 факт порушення службової дисципліни інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 Полку лейтенантом поліції ОСОБА_2 визнано таким, що знайшов своє підтвердження.
За вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось у порушенні частини 1 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 № 2337-VIII, пунктів 1, 2 частини 1 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», інспектор взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції ОСОБА_2 підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності, проте враховуючи, що згідно з наказом Департаменту патрульної поліції від 26.12.2018 № 1241 о/с відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_2 звільнено зі служби в поліції з 26.12.2018, тому притягнути його до дисциплінарної відповідальності не надається можливим.
Також, в ході службового розслідування було здійснено перевірку наявності листів непрацездатності інспектора, з метою встановлення фактів відсутності працівника даного підрозділу на службі у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності. За результатами перевірки встановлено те, що відповідно до дислокації сил та засобів Полку лейтенант поліції ОСОБА_2 був відсутній на службі: 24.11.2018 - 25.12.2018 (з них робочі зміни: 24.11.2018, 25.11.2018, 28.11.2018, 29.11.2018, 02.12.2018, 03.12.2018, 06.12.2018, 07.12.2018, 10.12.2018, 11.12.2018, 14.12.2018, 15.12.2018, 18.12.2018, 19.12.2018, 22.12.2018, 23.12.2018) у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Проте, згідно журналу обліку лікарняних листів Полку № 78 н/т 49/19/1-84 (2018), в період з 24.11.2018 по 25.12.2018 лікарняні листи, які підтверджують факт знаходження інспектора ОСОБА_2 на лікарняному, відсутні, що підтверджується довідкою ДНЗОП Полку.
Таким чином, 24.11.2018, 25.11.2018, 28.11.2018, 29.11.2018, 02.12.2018, 03.12.2018, 06.12.2018, 07.12.2018, 10.12.2018, 11.12.2018, 14.12.2018, 15.12.2018, 18.12.2018, 19.12.2018, 22.12.2018, 23.12.2018 інспектор взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 Полку лейтенант поліції ОСОБА_2 був відсутній на службі безпідставно.
За період відсутності на службі без поважних причин, а саме з 24.11.2018 по 25.12.2018 Відповідач отримував грошове забезпечення. Так, Відповідачу за вказаний період було нараховано та сплачено грошове забезпечення: - за листопад 2 356, 68 грн; - за грудень 8 145,15 грн. Всього Відповідачу за вказаний період було нараховано та сплачено грошове забезпечення в сумі 10 501,83 грн, що підтверджується розрахунком грошового забезпечення.
Позивач вважає, що враховуючи вищезазначене, Відповідачем шляхом зловживання довірою, були безпідставно набуті грошові кошти, які є державною власністю.
04.06.2019 до ОСОБА_2 було направлено претензію про повернення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 10 501,83 грн за період відсутності на службі без поважних причин з наданням реквізитів для сплати заборгованості, однак зазначений лист повернуто у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.
Положення ст. 1212 Цивільного кодексу України встановлюють, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави (глава 83 ЦК) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Відповідно до ст. 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми; надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
В п. 6.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 року № 14 роз`яснено, що проценти, зазначені у ст. 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми; підставами для застосування до правовідносин ст. 536 є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, ст. ст. 1048, 1054, 1061 ЦК України).
Оскільки розмір процентів статтею 536 Цивільного кодексу України не встановлений, він визначається згідно ст. ст. 8, 1048 Цивільного кодексу України на рівні облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який нараховуються проценти.
Факт користування чужими коштами юридично дуже схожий на відносини позики (одна особа дозволяє іншій правомірно користуватись її коштами), а якщо в договорі позики сторони не встановили розмір процентів, він визначається на рівні облікової ставки НБУ. Адже ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Статтею 8 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), а в даному випадку подібність правовідносин полягає в користуванні чужими коштами.
Наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України та Вищий господарський суд України при здійсненні перегляду судових рішень у справах зі спорів про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами (постанова ВСУ від 24.01.2006 у справі №14/130, постанова ВГСУ від 10.06.2008 у справі №22/249).
Згідно вимог ст. 1048 Цивільного кодексу України встановлює, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
На підставі ст. ст. 536, 1214 Цивільного кодексу України з відповідача підлягають стягненню проценти за користування грошовими коштами.
Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» кн. 5 Цивільного кодексу України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань.
За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38це11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).
Проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 Цивільного кодексу України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 Цивільного кодексу України, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення про центі в, передбачених ст. 536 Цивільного кодексу України та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, є правомірним. Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цсіЗ).
Тож з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних та витрати від інфляції в сумі 2018 грн. 69 коп.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі. враховуючи безпідставність набуття та збереження Відповідачем грошових коштів у вигляді грошового забезпечення, а також той факт, що таке набуття відбулось внаслідок недобросовісних дій Відповідача, які виразились в наданні ним неправдивих відомостей про стан свого здоров`я та знаходження на лікарняному, останній повинен повернути Департаменту патрульної поліції безпідставно набуту грошову суму в розмірі 10 501 грн 83 коп.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За приписами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.
Отже, з урахуванням задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 1921,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст.2, 4, 8, 12, 13, 77, 78, 80, 133, 141, 206, 223, 228, 258-260, 263-265, 274, 280-284, 287,354,355 ЦПК України, ст. ст.. 8, 11, 12, 16, 83, 536, 625, 1048,1054,1056, 1061, 1212, 1213, 1214, 1215 ЦК України, суд -
Позов Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача: Полк патрульної поліції в місті Кривий Ріг управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, про стягнення безпідставно сплачених грошових коштів - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя: М. В. Бутенко