Справа № 713/1860/20
Провадження №2/713/473/20
РІШЕННЯ

іменем України

23.11.2020 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі головуючого судді Кириляк А.Ю., за участі секретаря Матейчук Л.Ю., за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши у судовому засіданні в місті Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб, такими , що втратили право користування житловим приміщенням ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб, такими , що втратили право користування житловим приміщенням .

В позові вказував, що він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

З відповідачкою ОСОБА_4 , п`ятнадцять років тому проживав у цивільному шлюбі без реєстрації. Під час проживання зареєстрував її з сином ОСОБА_5 до власного будинку. Однак проживши разом близько півтора року, відповідачка з сином залишила його і виїхала за кордон. Пізніше йому стало відомо, що вона придбала інший житловий будинок в с. Банилів, Вижницького району, Чернівецької області, куди і перейшла проживати з сином.

Зазначав , відповідачі давно залишили його будинок, забравши свої речі і не проживають в ньому до цього часу. Вони втратили будь-які зв`язки з господарством, а він, як власник, має право користуватись та розряджатись своєю власністю, не має можливості отримувати субсидію від держави на електроенергію та електропостачання. Однак у зв`язку із тим, що в будинку зареєстровані працездатні особи, реалізувати своє право на допомогу від держави не видається можливим і тягар утримання будинку покладений на нього одноособово.

Посилався на те, що неодноразово звертався до відповідачів з проханням у добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку будинку, на що останні не реагують, зазначаючи, що це його проблеми.

Вважає, що останні втратили право на користуватися даним будинком.

Просить визнати ОСОБА_4 , 1971 року народження, зареєстровану за адресою АДРЕСА_1 та ОСОБА_5 , 1988 року народження, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком в АДРЕСА_1 , який належить , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на праві приватної власності.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала просила його задовольнити в повному обсязі. Вказувала на те, що позивач з відповідачкою не перебували у зареєстрованому шлюбі, а проживали разом на протязі півтора року та відповідачі не є членами його сім`ї.

Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав, подав на нього свої усні заперечення вказував на те, що відповідач ОСОБА_4 по справі добровільно не покинула спірний будинок з власної волі , а поїхала закордон на заробітки. Крім того здійснювала перебудову будинку та вкладала кошти у перебудову. Просив застосувати строки до позивних вимог строки позовної давності та в позові відмовити.

Суд, заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в позові необхідно відмовити з наступних підстав.

Слід зауважити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що позивач є власником будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на майно про реєстрацію права власності, індексний номер 181096645.

Згідно виписки погосподрської книги № 20 від 11.09.2019 року за вказаною за адресою зареєстровані, крім позивача, відповідачі ОСОБА_4 , 1971 року народження, ОСОБА_5 , 1988 року народження .

В акті обстеження матеріально-побутових умов проживання за № 122 від 17.10.2019 року підтверджується, що відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 зі слів сусідів не проживають за місцем реєстрації з 2006 року.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом ч.1 ст.321 ЦК, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У ч.1 ст.16 ЦК встановлено. Що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 ЦК України).

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі № 243/7004/17-ц.

При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 17.10.2018 р. у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу.

Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР " Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності та право приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Щодо клопотання представника відповідачів - адвоката Стадника І.П.. про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, то суд вважає зазначити, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Крім того, обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових , сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Представник відповідача ні в своїх поясненнях ні у своїх запереченнях не зазначив коли позивачка будувала житло він приймав участь у будівництві, в якому обсязі, на яких умовах, і не надав будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів.

Доводи представника, що відповідачі перебувають за межами України та здійснювали перебудову будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 не спростовані жодним доказом.

Таким чином, зважаючи на вказані вище обставини, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_3 є законними, обґрунтованими, доведеними під час судового розгляду, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст.2,3,10,12,13,18,76-81,258-259,263,264-265 ЦПК України, ст. 317, 319, 321, 356, 358, 364, 370 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб, такими , що втратили право користування житловим приміщенням ,- задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , 1971 року народження, зареєстровану за адресою АДРЕСА_1 та ОСОБА_5 , 1988 року народження, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком в АДРЕСА_1 , який належить , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на праві приватної власності.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду через Вижницький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Клим Надія Іванівна, юридична адреса АДРЕСА_2 .

Відповідачі: ОСОБА_4 , 1971 року народження, ОСОБА_5 , 1988 року народження , місце реєстрації АДРЕСА_1 ,

Представник відповідача: адвокат Стадник Ігор Петрович, юридична адреса вул. Українська,107 м. Вижниця Вижницького району Чернівецької області .

Суддя А. Ю. Кириляк