Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 442/4276/13-ц

провадження № 61-6909св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Калараша А. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»

(далі - Закон України № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 16 квітня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 1 875 000 доларів США для придбання нерухомого майна зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на строк до 14 квітня 2017 року.

З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором 16 квітня

2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання взяла на себе зобов`язання в повному обсязі відповідати за зобов`язаннями боржника перед банком, які виникають з умов кредитного договору та усіх додаткових угод, що укладені до нього в повному обсязі цих зобов`язань.

15 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно - нежитлове приміщення будівлі загальною площею 3 079,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, станом на 07 червня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі

2 852 898,89 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 22 803 220,83 грн, з яких: основна заборгованість - 1 720 242,37 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 13 749 897,26 грн; заборгованість за відсотками - 728 234,80 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 5 820 780,76 грн; пеня - 404 421,72 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 3 232 542,81 грн.

Посилаючись на вищевказане, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 16 квітня 2007 року у розмірі 22 803 220,83 грн, що в еквіваленті становить 2 852 898,89 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року (у складі судді Хомика А. П.) позов

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Львівської обласної дирекції

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором

від 16 квітня 2007 року в розмірі 22 803 220,83 грн, що в еквіваленті становить 2 852 898,89 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що неналежне виконання відповідачами умов кредитного договору та договору поруки в частині несвоєчасного його виконання тягне цивільно-правову відповідальність, яка передбачена статтями 525, 526, 554, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 03 грудня 2013 року (у складі судді Хомика А. П.) заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року залишено без задоволення.

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 30 грудня 2013 року (у складі судді Хомика А. П.) заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року залишено без задоволення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

Протокольною ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2017 року залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Форінт»), як правонаступника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

У лютому 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» подало до суду заяву, в якій просило прийняти його відмову від позову в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , закрити апеляційне провадження та замінити стягувача у виконавчому листі № 442/4276/13-ц, виданому 20 червня

2014 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року прийнято відмову ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» від позову в частині позовних вимог до ОСОБА_2 .

Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 12 серпня 2013 року в частині стягнення солідарно з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Львівської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором

від 16 квітня 2007 року в розмірі 22 803 220,83 грн, що в гривневому еквіваленті становить 2 852 898,89 доларів США, визнано нечинним.

Провадження у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.

У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відмова ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» від позову в частині позовних вимог до ОСОБА_2 не суперечить вимогам закону, тому наявні підстави для прийняття такої заяви та закриття провадження в справі в цій частині.

Разом з тим, оскільки до ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» перейшли права та обов`язки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» під час розгляду справи в суді апеляційній інстанції при оскарженні заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року, тому заява про заміну стягувача у виконавчому провадженні ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» у виконавчому листі

№ 442/4276/13-ц, виданого 20 червня 2014 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу апеляційного суду в частині закриття провадження у справі і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» подало заяву про відмову від позову в частині позовних вимог до

ОСОБА_2 , тому апеляційний суд правильно закрив провадження у справі провадження у справі в цій частині. Проте, позовні вимоги до

ОСОБА_1 апеляційним судом не розглянуті, що є порушенням

статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи інших учасників справи

У січні 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що ухвала суду апеляційної інстанції

є законною і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для її скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що у червні 2013 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а. с. 3-6, т. 1).

Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Львівської обласної дирекції

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором

від 16 квітня 2007 року в розмірі 22 803 220,83 грн, що в еквіваленті становить 2 852 898,89 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а. с. 60-61, т. 1).

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року (а. с. 75-79, т. 1).

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 03 грудня 2013 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 12 серпня 2013 року залишено без задоволення (а. с. 95, т. 1).

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року (а. с. 101-105, т. 1).

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 30 грудня 2013 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня

2013 року залишено без задоволення (а. с. 119, т. 1).

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції,

у січні 2014 року ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку

(а. с. 120-124, т. 1).

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 31 січня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання цієї ухвали. Запропоновано скаржнику зазначити повну адресу проживання або місцезнаходження; надати оригінал квитанції про сплату судового збору. Попереджено про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали

(а. с. 127, т. 1).

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 12 лютого 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня

2013 року визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала

(а. с. 130, т. 1).

У вересні 2014 року ОСОБА_2 вдруге звернулася до апеляційного суду

з апеляційною скаргою на рішення суду (а. с. 141-145, т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала, у зв`язку з тим, що скаржник не усунула причини, які стали підставою для повернення апеляційної скарги, поданої у вересні 2014 року (а. с. 147, т. 1).

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 втретє звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення суду (а. с. 150-157, т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року (а. с. 159, т. 1).

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції,

у травні 2017 року ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку

(а. с. 196-222, т. 2).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2017 року

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Запропоновано скаржнику надати заяву про поновлення строку

із зазначенням підстав для його поновлення; документ про сплату судового збору. Попереджено про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали

(а. с. 1-2, т. 3).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року

у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року відмовлено (а. с. 27, т. 3).

У липні 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» звернулося до апеляційного суду із заявою про залучення до участі у справі, як правонаступника позивача (а. с. 29-71, т. 3).

Протокольною ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2017 року залучено до участі у справі ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», як правонаступника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»

(а. с. 152-154, т. 3).

Постановою Верховного Суду від 23 липня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року - без змін (а. с. 20-22, т. 4).

У лютому 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» подало до суду заяву, в якій просило прийняти його відмову від позову в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , закрити апеляційне провадження та замінити стягувача у виконавчому провадженні у виконавчому листі

№ 442/4276/13-ц, виданого 20 червня 2014 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області (а. с. 97-98, т. 4).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року прийнято відмову ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» від позову в частині позовних вимог до ОСОБА_2 . Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року в частині стягнення солідарно

з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Львівської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості

за кредитним договором від 16 квітня 2007 року в розмірі 22 803 220,83 грн, що в еквіваленті становить 2 852 898,89 доларів США, визнано нечинним. Провадження у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»

до ОСОБА_2 закрито. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено

(а. с. 144-148, т. 4).

У квітні 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» звернулося до суду із заявою про заміну у виконавчому документі стягувача.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 24 квітня 2019 року заяву ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» про заміну у виконавчому документі стягувача задоволено. Замінено вибулого стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» його правонаступником - ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» за правом грошової вимоги за кредитним договором від 16 квітня 2007 року (а. с. 202-203, т. 4).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 460-IX) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Не допускається касаційне оскарження судового рішення суду першої інстанції без його перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2

та ОСОБА_1 оскаржили його в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року,

яка набрала законної сили, у відкритті апеляційного провадження

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року відмовлено на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній на час постановлення ухвали апеляційного суду).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року прийнято відмову ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» від позову в частині позовних вимог до ОСОБА_2 . Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року в частині стягнення солідарно

з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Львівської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості

за кредитним договором від 16 квітня 2007 року в розмірі 22 803 220,83 грн, що в еквіваленті становить 2 852 898,89 доларів США, визнано нечинним. Провадження у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 закрито. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про відмову від позову) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами першою-третьою статті 206 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про відмову від позову) позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про відмову від позову) визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Відповідно до статті 373 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про відмову від позову) в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Отже, приймаючи відмову ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» від позову в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 , апеляційний суд, виходив з того, що підстав для відхилення заяви про відмову від позову у вказаній частині та неприйняття такої відмови не встановлено, а тому діяв в межах повноважень, передбачених процесуальним законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення у справі «Дія 97» проти України», заява № 19164/04, від 21 жовтня 2010 року).

Доводи касаційної скарги про те, що, закриваючи провадження у справі, апеляційний суд позовні вимоги до ОСОБА_1 не розглянув, що є порушенням статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є відповідачами у справі, до яких задоволено позов.

Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 подала та підписала її власноруч.

Матеріали справи не містять інформацію про те, що ОСОБА_1 уповноважував ОСОБА_2 діяти в його інтересах, та що апеляційна скарга ОСОБА_2 подана й в інтересах ОСОБА_1 .

Разом з тим, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року, яка набрала законної сили, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 серпня 2013 року відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 23 липня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року - без змін.

Таким чином, ОСОБА_1 самостійно скористався своїм правом, передбаченим процесуальним законом, на апеляційне оскарження заочного рішення суду, подавши у травні 2017 року до апеляційного суду апеляційну скаргу. Однак, як зазначено вище, у відкритті апеляційного провадження йому було відмовлено.

Апеляційний суд, у зв`язку із задоволенням заяви про відмову

ТОВ «Фінансова компанія «Форінт»від позову в частині позовних вимог

до ОСОБА_2 , правильно закрив провадження у справі в цій частині.

Враховуючи наведене, у апеляційного суду були відсутні підстави для апеляційного перегляду рішення суду в частині позовних вимог до

ОСОБА_1 , оскільки останній рішення суду першої інстанції не оскаржував.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Ухвала суду апеляційної інстанцій є достатньо мотивованою та такою, що відповідає нормам закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька А. А. Калараш