ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2064/20 Справа № 212/6127/19 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року, яке постановлено суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 жовтня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 146 055 грн. у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 17 червня 2014 року позивачу було первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності. При повторному переогляді висновком МСЕК від 08 червня 2015 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності. При наступному переогляді висновком МСЕК від 13 червня 2017 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності, безстроково. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, оскільки внаслідок професійного захворювання відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні та сухий приступоподібний кашель, важкість у грудній клітці, періодичний біль у поперековому та шийному відділах хребта, головний біль, зниження слуху.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 60 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про зміну рішення суду і ухвалення нового рішення про зменшення суми відшкодування моральної шкоди до 40 000 гривень, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я.

На думку апелянта судом не враховано, що позивач до працевлаштування на ПрАТ «ЦГЗК» працював понад 10 років у шкідливих умовах праці на іншому підприємстві.

Крім того, звертає увагу на те, що у рішенні не наведено жодних мотивів, які б свідчили про обґрунтованість стягнутої судом суми моральної шкоди в розмірі 60 000 грн. та судом не враховано судову практику в аналогічних справах.

На думку відповідача, суд першої інстанції не взяв до уваги практику Європейського суду, на думку якого, оцінка моральної шкоди покладається на того, хто повинен провести дослідження судової практики для того, щоб спробувати оцінити, порівнюючи свою справу з подібними справами про відшкодування шкоди.

Вважає, що суд першої інстанції під час вирішення питання щодо розміру суми грошового відшкодування моральної шкоди не врахував, що позивачу відповідно до довідки МСЕК від 13 червня 2017 року встановлено 40% втрати професійної працездатності, що свідчить про те, що він може у звичайних умовах виробництва виконувати професійну працю з помірним або незначним зниженням складності робіт.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 16 квітня 1986 року по 01 квітня 2014 року на посаді помічника машиністу та машиністу екскаватора на Глеюватського кар`єру на ВАТ « ЦГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК» (а.с. 26-28).

Відповідно до п. 16 Акту розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 13 травня 2014 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин праці на посаді машиніста екскаватора, де він виконувала роботи з керуванняекскаватора під час навантаження гірничої маси в залізничний транспорт. При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце порушень режимів експлуатації екскаваторів, позивач підпадав під вплив підвищених параметрів виробничої загальної вібрації, виробничого шуму, аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони. (а.с. 5).

Згідно п. 17 Акту, причиною виникнення професійного захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу (а.с. 5).

Висновком МСЕК від 17 червня 2014 року позивачу було первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності (а.с. 6).

При повторному переогляді висновком МСЕК від 08 червня 2015 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності (а.с. 7).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 13 червня 2017 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності, безстроково (а.с. 8).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач, як особа, яка не забезпечила позивачу безпечних та нешкідливих умов праці, внаслідок чого він отримав професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача спричинену йому моральну шкоду у зв`язку з отриманим на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, правильно встановив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я колегія суддів не бере до уваги оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач працював на підприємстві відповідача в період з 1986 року по 2014 рік. Висновком МСЕК від 17 червня 2014 року позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПрАТ «ЦГЗК» - повинен відшкодувати позивачці моральну шкоду, так як, відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Не можуть бути підставою для зміни рішення суду доводи апеляційної скарги відповідача, що суд першої інстанції під час вирішення питання щодо розміру суми грошового відшкодування моральної шкоди не врахував, що позивачу відповідно до довідки МСЕК від 13 червня 2017 року встановлено 40% втрати професійної працездатності, що свідчить про те, що він може у звичайних умовах виробництва виконувати професійну працю з помірним або незначним зниженням складності робіт, оскільки здатність та можливість позивача працювати за своєю професією надалі, жодним чином не компенсують позивачу шкоду, завдану втратою професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, та не знімають з роботодавця обов`язку з відшкодування такої шкоди.

Отже, судом вірно встановлено порушення ПрАТ «ЦГЗК» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійного захворювання, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача щодо не врахування судом першої інстанції судової практики Європейського суду у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.

Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) від 05 грудня 2018 року відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275000,00 грн.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " № 4 від 31.03.1995 року , яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивачки, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, тяжкості наслідків, які настали в його здоров`ї, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний біль, з урахуванням ступеню вини відповідача та тривалості праці позивача на підприємстві відповідача.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги ПрАТ «ЦГЗК» про те, що у рішенні судом не наведено жодних мотивів, які б свідчили про обґрунтованість стягнутої судом суми моральної шкоди в розмірі 60 000 грн. та судом не враховано судову практику в аналогічних справах, оскільки суд першої інстанції з урахуванням того, що позивачу встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 40%, безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, з урахуванням судової практики Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами визначив розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 60 000 грн., що є розумним, виваженим і справедливим у даній ситуації.

Посилання відповідача про те, що судом не враховано, що позивач до працевлаштування на ПрАТ «ЦГЗК» працював понад 10 років у шкідливих умовах праці на іншому підприємстві, колегія суддів не бере до уваги, оскільки як вбачається з Акту форми П-4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 травня 2014 року, причиною професійного захворювання ОСОБА_1 є праця позивача, зокрема, на підприємстві відповідача протягом тривалого часу з 1986 року по 2014 року , де він підпадав під вплив підвищених параметрів виробничої загальної вібрації, виробничого шуму, аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, яке виникло у зв`язку з порушенням керівництвом, де працював позивач, зокрема і керівництво відповідача ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Таким чином, встановивши, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло, у тому числі, з вини ПрАТ «ЦГЗК», де позивач працював протягом тривалого часу з 1986 року по 2014 року, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці в період виконання ним робіт на підприємстві відповідача, умов праці відповідно до нормативно-правових актів, на думку колегії судів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачу з вини відповідача ПрАТ «ЦГЗК» була заподіяна моральна шкода, й саме на нього повинен бути покладений обов`язок з її відшкодування.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 60 000 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: