Постанова

Іменем України

18 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 682/2875/18

провадження № 61-17268св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Петрова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державне підприємство «Ганнопільський спиртзавод», Державний концерн спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (концерн «Укрспирт»), Міністерство аграрної політики та продовольства України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Купельського А. В., Янчук Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Ганнопільський спиртзавод» (далі - Підприємство) про визнання дій щодо відмови у приватизації квартири неправомірними та зобов`язання надати дозвіл на приватизацію квартири.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 1989 року разом із своєю сім`єю проживає в квартирі АДРЕСА_1 (далі - квартира), яка належить Підприємству та перебуває на його балансі. 25 травня 2018 року позивач і члени його сім`ї звернулися до Підприємства з відповідною заявою про передачу квартири у приватну власність відповідно до Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-ХІІ), однак відповідач в усній формі відмовив їм у цьому.

За вказаних обставин ОСОБА_1 просив визнати відмову та бездіяльність Підприємства у проведенні приватизації квартири незаконними, визнати за ним і членами його сім`ї право на приватизацію квартири, зобов`язати Підприємство вжити заходи щодо приватизації квартири згідно з Законом № 2482-ХІІ і Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404; далі - Положення № 396).

Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 лютого 2019 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів: Державний концерн спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (далі - концерн «Укрспирт») та Міністерство аграрної політики та продовольства України (далі - Міністерство).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 та членами його сім`ї (дружина - ОСОБА_4 , син - ОСОБА_5 , син - ОСОБА_1 ) право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Державне підприємство «Ганнопільський спиртовий завод» та Державний концерн спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (концерн «Укрспирт») вчинити дії щодо приватизації ОСОБА_1 та членам його сім`ї (дружина - ОСОБА_4 , син - ОСОБА_5 , син - ОСОБА_1 ) квартиру АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 і члени його сім`ї мають право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду та перебуває в користуванні позивача на умовах договору найму, а підстави для відмови останнім у реалізації їх права на приватизацію квартири відсутні.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України задоволено.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Міністерства аграрної політики та продовольства України 1 057,20 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів того, що ним було подано Підприємству документи, визначені пунктом 18 Положення № 396, які підтверджують право особи на приватизацію державного житлового фонду. Разом з цим апеляційний суд вказав, що Концерн і Міністерство не мають правомочності щодо приватизації квартири відповідно до Закону № 2482-ХІІ та є неналежними відповідачами у справі, внаслідок чого позов ОСОБА_1 до них є безпідставним.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

18 вересня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року та залишити в силі рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2019 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 на час звернення із заявою до ДП «Ганнопільський спиртзавод» діяло Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (із змінами, внесеними наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 02 березня 2015 року № 42), а зміни, що були внесені наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 10 травня 2018 року № 114, були зареєстровані в Міністерстві юстиції України лише 04 червня 2018 року за № 661/32113. За наведених обставин, заявник вважає, що ним були подані документи, у відповідності до пунктів 18-21 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, у редакції, чинній на час подання заяви.

Щодо порушення норм процесуального права, заявник вказує на те, що апеляційним судом не було враховано постанови Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 183/5007/16, від 18 грудня 2018 року у справі № 183/2859/16, від 30 січня 2019 року у справі № 183/694/16, від 19 червня 2019 року у справі № 183/5157/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 183/1913/16.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на касаційне оскарження постанови Хмельницького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи № 682/2875/18 з Славутського міськрайонного суду Хмельницької області.

У листопаді 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_6 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Підприємство, яке розташоване в селі Ганнопіль Славутського району є державним унітарним комерційним підприємством, яке входить до переліку підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Мінагрополітики, та акціонерних товариств, функції з управління корпоративними правами яких здійснює Мінагрополітики (а. с. 69).

Згідно з пунктом 1.1 Статуту Підприємства, затвердженого наказом Міністерства від 30 серпня 2007 року № 633 (далі - Статут), Підприємство засноване на державній власності, входить до складу Концерну і підпорядковане Міністерству (Орган управління майном) (а. с. 60 - 63).

Пунктом 3.5 Статуту визначено, що виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображена в самостійному балансі Підприємства, становлять майно Підприємства, яке є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Згідно довідки Підприємства від 23 березня 2018 року, встановлено, що спірна квартира перебуває на балансі Підприємства (а. с. 9).

З повідомлення Славутського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Хмельницькій області від 11 грудня 18 року № 34958 та від 24 січня 2019 року № 1327 встановлено, що на виконанні перебуває зведене виконавче провадження № 17827342 по стягненню з Підприємства заборгованості на користь фізичних, юридичних осіб та держави на загальну суму 5 993 232,40 грн та в межах цього виконавчого провадження державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника в межах суми заборгованості (а. с. 44, 51).

Позивач - ОСОБА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 . Склад його сім`ї наступний: дружина - ОСОБА_4 , син - ОСОБА_5 , та син - ОСОБА_1 (а. с. 10).

25 травня 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 звернулися до Підприємства з заявою про передачу їм спірної квартири в спільну часткову власність відповідно до Закону № 2482-ХІІ.

Вказану заяву Підприємство отримало 25 травня 2015 року поштовим відправленням (а. с. 6 - 6а).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів того, що ним було подано Підприємству документи, визначені пунктом 18 Положення № 396, які підтверджують право особи на приватизацію державного житлового фонду. Разом з цим апеляційний суд вказав, що Концерн і Міністерство не мають правомочності щодо приватизації квартири відповідно до Закону № 2482-ХІІ та є неналежними відповідачами у справі, внаслідок чого позов ОСОБА_1 до них є безпідставним.

Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з таких підстав.

Частиною другої статті 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За правилами частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права (частина перша, пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності.

Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом (частина друга стаття 345 ЦК України).

Правові основи приватизації державного житлового фонду визначені Законом № 2482-ХІІ, згідно якого метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

На реалізацію цього Закону Міністерство з питань житлово-комунального господарства розробило та затвердило Положення № 396.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2482-ХІІ приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ (частина друга статті 1 Закону № 2482-ХІІ).

В силу частини першої статті 2 Закону № 2482-ХІІ до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

За змістом частини другої статті 2 Закону № 2482-ХІІ не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Як передбачено частиною першою статті 3 Закону № 2482-ХІІ приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду (частина перша стаття 4 Закону № 2482-ХІІ).

Із положень частин першої, четвертої, п?ятої статті 5 Закону № 2482-ХІІ слідує, що якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 8 Закону № 2482-ХІІ приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Відповідно до пунктів 17, 18 Положення № 396, в редакції, чинній на час звернення позивача із заявою, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2.

Громадянином до органу приватизації подаються:

- оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;

- копію документа, що посвідчує особу;

- технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку;

- довідка про склад сім`ї та займані приміщення;

- копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку);

- документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;

- копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації;

- заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

За неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Якщо дитина віком від 14 до 18 років (настає неповна цивільна дієздатність особи), додатково до заяви додається письмова нотаріально засвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі.

Форму журналу реєстрації заяв та прийнятих документів наведено у додатку 3.

Частиною десятою статті 8 Закону № 2482-ХІІ визначено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Аналіз указаних норм Закону № 2482-ХІІ і Положення № 396, у редакції, чинній на час звернення позивача із заявою, дає підстави для висновку, щогромадяни мають право на приватизацію житлових приміщень державного житлового фонду, зокрема квартир, які знаходяться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Право на приватизацію квартир державного житлового фонду набувають громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах на умовах договору найму, та повністю не використали одержані житлові чеки для приватизації житла у державному житловому фонді.

Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир, загальна площа яких відповідає передбаченій законом площі, та в межах номінальної вартості житлових чеків.

Організація проведення приватизації та оформлення права власності покладається на відповідні органи приватизації, створеними, в тому числі державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні чи оперативному управлінні яких знаходяться квартири.

Передача квартир у власність громадян здійснюється за рішеннями цих органів приватизації, що приймаються на підставі письмових заяв про приватизацію квартири та доданих до них документів. При цьому органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Системний аналіз наведених вище норм матеріального права дозволяє зробити висновок про те, що особа набуває право на приватизацію квартири лише після дотримання нею правил, передбачених Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів встановивши, що: спірна квартира знаходиться у повному господарському віданні держаного підприємства, тобто є державним житловим фондом, відноситься до об`єктів приватизації та не включена до переліку житлових приміщень, які в силу частини другої статті 2 Закону № 2482-ХІІ не підлягають приватизації; докази наявні в матеріалах справи достовірно не вказують на те, що ОСОБА_1 і члени його сім`ї проживають у квартирі на умовах договору найму; звертаючись до Підприємства з заявою про приватизацію квартири ОСОБА_1 і члени його сім`ї не додали до цієї заяви документи, визначені пунктом 18 Положення № 396, які підтверджують право особи на приватизацію державного житлового фонду, - зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Неподання ОСОБА_1 і членами його сім`ї до органу приватизації документів, вказаних у пункті 18 Положення № 396, унеможливило встановлення особи заявників, а також з`ясування питання: чи є заявники громадянами України, чи є вони членами однієї сім`ї, чи проживають заявники постійно в квартирі на умовах договору найму; якими є технічні характеристики та площа квартири, чи використали заявники житлові чеки для приватизації державного житлового фонду, що в свою чергу перешкоджало Підприємству або створеному ним органу приватизації прийняти рішення про передачу квартири у власність сім`ї ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_1 на те, що документи, визначені пункт 18 Положення № 396, були подані ним Підприємству, не підтверджується належними та допустимими доказами. Крім того, ця обставина спростовується заявою про приватизацію квартири (а. с. 5), за змістом якої ОСОБА_1 додав до заяви лише довідку про склад сім`ї та займані приміщення, документ, що підтверджує право на пільгу по безоплатному одержанню у власність житла.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок про те, що «суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України у вказаній редакції). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі

№ 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій)».

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі

№ 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Установивши, що спірна квартира перебуває у повному господарському віданні Підприємства, яке за наявності правових підстав мало вчинити дії щодо організації проведення приватизації та оформлення права власності сім`ї ОСОБА_1 на квартиру, а Концерн і Міністерство, які ухвалою суду першої інстанції залучені до участі у справі в якості співвідповідачів, не мають правомочності щодо приватизації квартири відповідно до Закону № 2482-ХІІ, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (концерн «Укрспирт») та Міністерства аграрної політики та продовольства України, оскільки останні не є належними відповідачами у справі.

Аргументи заявника про те, що апеляційним судом застосовано Положення

№ 396 у редакції, яка набрала чинності пізніше ніж ОСОБА_1 звернувся до Підприємства із відповідною заявою є безпідставними, оскільки апеляційним судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачем не виконано зовсім вимог пункту 18 Положення № 396, які після змін, залишились ідентичними.

Верховний Суд не приймає аргументи заявника щодо неврахування апеляційним судом постанов Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі

№ 183/5007/16, від 18 грудня 2018 року у справі № 183/2859/16, від 30 січня 2019 року у справі № 183/694/16, від 19 червня 2019 року у справі

№ 183/5157/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 183/1913/16, оскільки фактичні обставини справи, яка переглядається, та фактичні обставини справ, на які посилається заявник, є різними, що виключає можливість їх застосування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Петров

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

С. П. Штелик