КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/796/6787/2020
справа №367/2212/14-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2015 року, ухваленого під головуванням судді Пархоменко О.В.

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

встановив:

В квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив поділити майно, що є спільною сумісною власністю, виділивши ОСОБА_1 автомобіль KIA PICANTO, 2008 року, кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , стягнувши 1/2 частину його вартості в сумі 56250 грн. Для визначення реальної вартості просив призначити експертизу.

Вимоги обґрунтовує тим, що з 20 листопада 2004 року по 02 листопада 2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

16 жовтня 2008 року ними був придбаний зазначений автомобіль, який перебуває в користуванні відповідача.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково, поділено автомобіль між сторонами та визнано за кожним із них право власності на 1/2 частину.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі посилається на те, що автомобіль був придбаний за нижчою ціною (73900 грн.), ніж вказував у позовній заяві позивач (90000 грн.).

Автомобіль був придбаний за її власні кошти: 11085 грн. готівкових та 62815 грн. отриманих за кредитним договором із банком. Кредит був погашений нею особисто станом на 30 січня 2014 року, а сума 9485 грн. сплачена в період окремого проживання. У зв`язку із користуванням автомобілем нею укладались договори страхування, здійснювалось технічне обслуговування автомобіля та самостійно неслись відповідні витрати.

Вказує, що позивач з грудня 2005 року без поважних причин (дітей сторони не мають, домашнім господарством позивач не займався, на лікуванні не перебував, не навчався) не працював, доходів не мав, відтак не приймав участі у витратах на придбання автомобіля та витратах у зв`язку із його експлуатацією.

Звертає увагу, що автомобіль купувався для цілей, що пов`язані із характером її роботи (торгівельний представник, менеджер відділу продажів), що потребувало постійного пересування протягом дня.

Просить врахувати, що є матір`ю-одиначкою, має дитину ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав.

В судовому засіданні відповідач доводи апеляційної скарги підтримала, просила скаргу задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль придбано в період шлюбу, отже є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження фактичної вартості автомобіля, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

З матеріалів справи убачається, що з 20 листопада 2004 року по 02 листопада 2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до даних розписки від 10 жовтня 2008 року ОСОБА_1 отримала у позику 1500 доларів США на строк до 10 жовтня 2009 року.

17 жовтня 2008 року між ТОВ "Автотрейд-Київ" та ОСОБА_1 укладено Договір №639 купівлі-продажу з використанням банківського кредиту. Предметом цього договору є автомобіль KIA PICANTO, 2008 року, VIN № НОМЕР_1 , вартістю 73900 грн. 15% вартості покупець сплачує протягом 2 банківських днів з дня підписання договору, 85% сплачуються протягом 3 банківських днів за рахунок коштів кредиту ЗАТ "АЛЬФА-БАНК".

20 жовтня 2008 року між ЗАТ "АЛЬФА-БАНК" та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №490087261, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 62815 грн. на придбання автомобіля KIA PICANTO, 2008 року, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Кредитні зобов`язання забезпечені порукою ОСОБА_2 згідно із Договором поруки із фізичною особою-резидентом №490087261-П від 20 жовтня 2008 року.

Відповідно до даних заяви на видачу готівки №27336 від 20 жовтня 2008 року ЗАТ "АЛЬФА-БАНК" здійснено видачу готівкових коштів в сумі 62815 грн.

Відповідно до даних Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 16 жовтня 2008 року проведено реєстрацію права власності на спірний автомобіль за ОСОБА_1 .

Відповідно до даних розписки від 05 вересня 2010 року ОСОБА_1 отримала у позику 4000 доларів США на строк до 05 вересня 2012 року.

Відповідно до даних довідки ПАТ "АЛЬФА-БАНК" від 30 січня 2014 року №07943-78-б/б ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №490087261 від 20 жовтня 2008 року не має.

Згідно статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, для визначення того, чи є майно спільною сумісною власністю і можливість застосування до нього глави 8 СК України також необхідно керуватися главою 7 цього Кодексу, що регулює питання особистої приватної власності.

Стаття 57 СК України визначає майно, що уважається особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Так, відповідно до статті 57 СК України:

1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції, врахувавши наведені обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, відтак спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на його придбання були використані спільні кошти, у тому числі кредитні кошти.

Окрім того, судом було враховано презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачем спростована не була.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач з особистих коштів здійснювала розрахунки за кредитним договором відхиляються колегією суддів, оскільки отримання кредитних коштів та розрахунок за кредитом мали місце в період шлюбу, належних та допустимих доказів про фактичне припинення шлюбних стосунків в період придбання спірного майна матеріали справи не містять.

Фактичне використання транспортного засобу, його технічне обслуговування не впливають на віднесення такого майна до спільної сумісної власності.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку по суті спору під час ухвалення рішення у справі та правильно поділив спірне майно з урахуванням презумпції спільності майна з визнанням за кожним зі сторін права на ідеальну частку, яка є рівною.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2015 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова