Провадження № 2/712/2659/20
У Х В А Л А

27 листопада 2020 року суддя Соснівського районного суду м. Черкаси Пересунько Я.В., вирішуючи питання про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з Черкаського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на свою користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 75 088 грн.

Позов обгрунтовано тим, що моральну шкоду їй завдано незаконною відмовою відповідача від 18 грудня 2019 року забезпечити її безоплатною вторинною правової допомогою для представництва інтересів у дисциплінарному провадженні в Управлінні патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції. Незаконність вказаних дій відповідача встановлена рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року, що набрало законної сили, у справі № 580/4168/19.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків: запропоновано позивачу у строк сім календарних днів із дня отримання копії ухвали надати уточнену редакцію позовної заяви, яка б відповідала всім вимогам ст. 175 ЦПК України, сплатити 840 грн 80 коп судового збору за майнову вимогу про відшкодування моральної шкоди та надати суду оригінал квитанції про оплату.

12 листопада 2020 року вказану ухвалу направлено на електронну адресу ОСОБА_1 для виконання.

13 листопада 2020 року ОСОБА_1 подала до суду через систему «Електронний суд» заяву про усунення недоліків, в якій, зокрема, зазначила, що суд передчасно дійшов висновку про необхідність сплати нею судового збору. В обґрунтування своєї позиції позивач посилалася на п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішеннях від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі" зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»)).

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору - визначено Законом України «Про судовий збір» (далі - Закон).

Відповідно ч. 1 ст. 4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 листопада 2018 року (справа № 761/11472/15-ц), позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, за умови якщо позивач її визначив у грошовому вимірі.

За змістом ч. 2 ст. 4 Закону за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки ОСОБА_1 визначила позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди у грошовому вимірі, то така вимога є майновою вимогою, а відтак подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, з огляду на суму відшкодування, підлягала оплаті судовим збором у розмірі 840 грн 80 коп.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону.

Так, згідно із п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Статтею 13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» визначено, що безоплатна вторинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя. Безоплатна вторинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) захист; 2) здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правову допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; 3) складення документів процесуального характеру.

Згідно із ст. 15 вказаного Закону суб`єктами надання безоплатної вторинної правової допомоги в Україні є: 1) центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги; 2) адвокати, включені до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу.

Відповідно до ст. 16 цього ж Закону Міністерство юстиції України утворює регіональні (республіканський (Автономної Республіки Крим), обласні, Київський та Севастопольський міські) та місцеві (районні, міжрайонні, міські, міськрайонні, міжрайонні та районні у містах) центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги є територіальними відділеннями Координаційного центру з надання правової допомоги і утворюються з урахуванням потреб відповідної адміністративно-територіальної одиниці та забезпечення доступу осіб до безоплатної вторинної правової допомоги. Центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги є неприбутковими організаціями, користуються правами юридичної особи, мають власні бланки, печатку із своїм найменуванням. Центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги фінансуються з Державного бюджету України, інших не заборонених законодавством джерел. Центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги забезпечують надання всіх видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону. Повноваження та порядок діяльності центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги встановлюються Положенням про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, що затверджується Міністерством юстиції України. Під час виконання функцій з надання безоплатної вторинної правової допомоги центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги взаємодіють із судами, органами прокуратури та іншими правоохоронними органами, органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування. Діяльність Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги поширюється на територію відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Згідно з пунктами 1-4 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 2 липня 2012 року № 967/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 3 липня 2012 року за № 1091/21403, Центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги утворюються, реорганізовуються та ліквідовуються Міністерством юстиції України за пропозицією Координаційного центру з надання правової допомоги з урахуванням потреб відповідної адміністративно-територіальної одиниці та забезпечення доступу осіб до безоплатної правової допомоги і є територіальними відділеннями Координаційного центру. Центри діють на підставі положення, яке розробляється відповідно до цього Положення і затверджується Координаційним центром. Діяльність центрів поширюється на територію відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць). Центри є неприбутковими організаціями, користуються правами юридичної особи, мають печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, власні бланки, самостійний баланс, рахунки в органах Казначейства.

Отже, Центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги є неприбутковими організаціями, яким Міністерством юстиції України делеговані повноваження, зокрема, із забезпечення відповідних категорій населення безоплатною вторинною правовою допомогою.

На це також вказує й та обставина, що за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Черкаський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги за організаційно-правовою формою є державною організацією (установа, заклад), основним видом діяльності якого є діяльність у сфері права.

З огляду на викладене, Черкаський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги не є органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органом досудового розслідування, прокуратури або суду, а тому звертаючись до суду з позовом до цього центру про відшкодування моральної шкоди, - позивач мала сплатити судовий збір.

Станом на 27 листопада 2020 року недоліки в частині сплати судового збору позивачем не усунено.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З огляду на викладене, позовна заява підлягає визнанню неподаною та поверненню позивачеві.

Позивач не позбавлений права повторно звернутись до суду із вказаним позовом, за умови подання позовної заяви, яка б відповідала вимогам ст. ст.175, 177 ЦПК України, в тому числі й оплати судового збору.

Зважаючи на вищенаведене, керуючись ст. 185 ЦПК України, суддя -

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Черкаського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про відшкодування моральної шкоди - визнати неподаною та повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили з дня її підписання суддею та може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів.

Суддя Я.В. Пересунько