23.11.2020 227/1831/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі

головуючого судді Корнєєвої В.В.

при секретарі Голомідовій К.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, яку уточнив заявою від 25.05.2020 року. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідач ОСОБА_3 його давня знайома, з якою він познайомився на ринку в м. Добропілля Донецької області. Восени 2017 року між ними відбулася розмова про те, що відповідач зазнає фінансових труднощів і на розвиток її бізнесу потрібні кошти, і під час якої між ними укладено усний договір позики, згідно якого позивач зі своєї кредитної картки зніме кошти та надасть в користування відповідача, а вона буде повертати борг частинами зі своєї виручки. Наприкінці грудня 2017 року позивач зі своєї кредитної картки Приватбанку зняв через касу грошові кошти в сумі 14000 грн. та 20000 грн., які віддав відповідачу, а остання пообіцяла вносити грошові кошти на картку позивача та сплачувати проценти за користування кредитними коштами. Через деякий час на мобільний телефон позивача прийшло смс повідомлення про заборгованість по процентам за користування кредитом, через що позивач звернувся до відповідача з питання повернення грошових коштів та сплати процентів, на що остання повідомила, що в неї відсутні кошти для оплати заборгованості, оскільки всі її кошти перебувають в обороті, та передала позивачу грошові кошти в розмірі 300 грн. та 1300 грн. Позивач зазначає, що відповідач скористалася його довірою, через що договір позики в письмовій формі сторони не укладали, в зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до правоохоронних органів із заявою про шахрайство. Постановою слідчого Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області від 01.11.2019 року кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу правопорушення. Позивач зазначає, що відповідач свої зобов`язання за усним договором позики не виконала, що потягло за собою порушення позивачем взятих на нього зобов`язань за кредитним договором, укладеним з АТ КБ «Приватбанк», на підставі чого позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь борг за договором позики в розмірі 34000 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2020 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву. В строк, встановлений судом, відзиву на позовну заяву до суду не надійшло. Згідно ухвали Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02 жовтня 2020 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Гос В.В. в судових засіданнях позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, зазначивши в судовому засіданні, що відповідач під час проведення досудового розслідування визнавала факт отримання від позивача грошових коштів в борг в сумі 20000 гривень, проте такі свідчення ОСОБА_3 не відповідають дійсності, оскільки в дійсності відповідач отримала в борг 34000 гривень, і саме цю суму суд має стягнути із відповідача на користь позивача.

Відповідач в судових засіданнях позовні вимоги не визнавала в повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні та зазначила, що дійсно наприкінці 2017 року вона звернулася до позивача з проханням надати їй в борг грошові кошти в сумі 20000 грн. на розвиток бізнесу, на що позивач погодився та навесні 2018 року(вона точно не пам"ятає) зняв кошти у вказаній сумі зі своєї картки Приватбанку та передав їй, письмового договору позики або розписки сторони не укладали, але згідно усної домовленості вона здійснювала повернення коштів шляхом перерахування грошей на картку позивача, іноді на його картку гроші клала донька відповідача, іноді кошти відповідач віддавала особисто позивачу, а він приносив їй квитанції на підтвердження. Також ОСОБА_3 суду зазначила, що всі кошти, які вона брала в борг, вона повернула в повному обсязі, на підтвердження чого надала до суду квитанції. Стосовно ствердження позивача про те, що він передав їй ще кошти в розмірі 14000 грн., відповідач заперечувала та зазначила, що вказаних грошей вона не просила від ОСОБА_1 та не отримувала.

Суд, заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків:

Відповідно до ч. ч. 1, 2ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановленихстаттею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно дост. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другоїстатті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як встановлено в судовому засіданні, між сторонами договір позики із дотриманням встановленої вимогами закону письмової форми не укладався, а лише було досягнуто усної домовленості про передачу позивачем відповідачу грошових коштів у борг в розмірі 20000 грн. Факт отримання грошей у вказаному розмірі відповідач повністю підтвердила, а також надала до суду чек Приватбанку від 20.03.2018 року про видачу готівкових коштів в сумі 20000 грн., який,як зазначила в судовому засіданні відповідач, був переданий їй позивачем разом із грошовими коштами в сумі 20000 гривень.

В судовому засіданні відповідач також суду повідомила, що вона будь-яких умов щодо оплати за надання в борг суми 20000 гривень з позивачем не обговорювала, а лише сказала йому, що буде погашати цю суму 20000 гривень частинами на кредитну картку позивача із своєї торгової виручки.

Позивач в судовому засіданні суду зазначив, що між ним та відповідачем була домовленість про те, що вона буде погашати суму боргу та проценти, оскільки він надає їй в борг кредитні кошти, але на підтвердження цієї домовленості позивачем не було надано будь-яких документів.

Також з матеріалів справи вбачається, що 09.08.2019 року ОСОБА_1 звертався до Добропільського ВП Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області із заявою про вчинення шахрайства, якою просив порушити кримінальну справу відносно ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що остання, зловживаючи довірою позивача, попросила його оформити на своє ім`я кредит, а вона здійснюватиме його погашення, проте грошові кошти в сумі 44000 грн. вона так і не повернула, чим завдала ОСОБА_1 майнову шкоду у вказаному розмірі (а.с. 12-13). Вказані відомості було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.08.2019 року за № 0001076 за ознаками кримінального правопорушення, передбачен ого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 11). Слідчим СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області було відібрано у ОСОБА_3 пояснення, згідно яких остання підтвердила, що брала у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 20000 грн., які ОСОБА_4 зняв зі своєї кредитної картки та передав відповідачу готівковими коштами. Сторони між собою домовились, що ОСОБА_3 буде щомісячно, протягом року погашати кредит у вказаному розмірі, після чого вона щомісячно почала вносити грошові кошти на рахунок ОСОБА_1 через термінал в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в розмірі 1500-2000 грн., окрім того, ОСОБА_4 неодноразово приходив до неї на ринок, де ОСОБА_3 передавала йому готівкові кошти в сумі 3000 грн. на погашення кредиту. В травні, на початку червня 2019 року ОСОБА_3 передала останній платіж особисто ОСОБА_1 в сумі 3000 грн., таким чином, вона погасила всю суму заборгованості, інших коштів у ОСОБА_5 не брала (а.с. 17). Постановою слідчого Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області Ященко А.В. кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001076 від 10.08.2019 року, було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 18).

Згідно ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

В судовому засіданні було оглянуто виписку з рахунку позивача ОСОБА_1 , яку було надано АТ КБ «Приватбанк» на виконання ухвали суду про витребування доказів, а також квитанції, надані відповідачем на підтвердження оплати заборгованості. Згідно вказаних документів, відповідачем дійсно переводилися грошові кошти на рахунок позивача, а саме: 23.04.2018 року в сумі 2755,00 грн., 24.05.2018 року - 3270,00 грн., 25.06.2018 року 1130,00 грн., 24.07.2018 року 1118,00 грн., 24.07.2018 року 14,00 грн., 27.08.2018 року 1400,00 грн., 28.09.2018 року 1600,00 грн., 26.10.2018 року 1300,00 грн., 29.11.2018 року 2000,00 грн., 28.12.2018 року 1996,00 грн., 22.02.2019 року -300,00 грн., 14.03.2019 року 1300,00 грн. , а всього на суму 18183 грн. 00 коп.(а.с. 62-65).При цьому слід звернути увагу на те, що зазначені квитанції мають позначення відправника платежу в деяких випадках ОСОБА_3 , а в деяких із зазначенням номеру мобільного телефону, за допомогою якого проводилися платежі через термінал( НОМЕР_1 , який, як пояснила відповідач належить її доньці, і з зазначену інформацію не було спростовано позивачем в судовому засіданні.

Відповідно до ч.3ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи зазначені докази з урахуванням вимог статті 89 ЦПК України, суд зазначає, що договору позики в письмовій формі між сторонами не укладалось, на підтвердження факту укладення договору позики не надано до суду ані договору, ані розписки позичальника.

Слід зазначити, що посилання позивача на матеріали досудового розслідування за його зверненням до Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області щодо шахрайських дій ОСОБА_3 , де він зазначав про те, що в результаті шахрайських дій спричинено шкоду в розмірі 44000 гривень, та за яким було 01.11.2019 року прийнято постанову про закриття кримінального провадження за відсутністю складу криімнального правопорушення, не є належним доказом існування грошового зобов`язання з боку ОСОБА_3 в розмірі 44000 грин.

В той же час, відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні визнала факт отримання грошових коштів в сумі 20000 грн. в борг від ОСОБА_1 за усною домовленістю, зазначаючи, що зобов`язання з повернення грошових коштів вона виконала в повному обсязі, на підтвердження яких надала суду оригінали квитанцій, які в неї збереглися. Згідно наданих відповідачем квитанцій, судом встановлено, що відповідач частково виконала свої зобов"язання за договором позики і є підстави вважати доведеним факт повернення відповідачем грошових коштів позивачу в сумі 18183,00 грн.

Окрім того, в судовому засіданні позивачем та його представником не доведено факту передачі ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 14000 грн., не надано жодного доказу на підтвердження вказаної обставини, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Суд також критично ставиться до ствердження позивача про те, що він надавав відповідачу в грудні 2017 року в борг 20000 гривень та 14000 гривень одночасно, оскільки зазначений факт спростовується як показаннями відповідача, так і випискою по рахунку,яку було витребувано з КБ "Приватбанк", згідно якої позивач зняв зі своєї картки 20000 гривень - 20.03.2018 року, а суму 14000 гривень- 23.04.2018 року

В той же час, суд приймає до уваги обставину, що відповідачем фактично було визнано той факт, що вона отримувала від позивача в борг 20000 грн. 20.03.2018 року і дійсно здійснювала повернення грошових коштів на картку позивача, проте зі змісту наданих відповідачем доказів (квитанцій) вбачається, що всього відповідачем було сплачено 18183,00 грн., оплату залишку коштів в сумі 1817,00 грн. відповідачем належними доказами підтверджено не було, на підставі чого суд вважає, що вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., що підтверджується відповідним платіжним дорученням. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 44,93 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст. ст. 202, 1046 ЦК України та керуючись ст. 2, 10, 12, 13, 27, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , іпн НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 20.03.2018 року в загальному розмірі 1817 гривень 00 копійок.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , іпн НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 44 гривні 93 копійки.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення до Донецького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резулятивну частини рішення проголошено в судовому засіданні 23 листопада 2020 року, повний текст рішення суду виготовлено 03 грудня 2020 року.

Сторони по справі:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , іпн НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача адвокат Гос Володимир Васильович, адреса: АДРЕСА_2 ;

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

23.11.2020Суддя В.В. Корнєєва