ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 645/4384/17-ц

провадження № 22ц/818/5015/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 липня 2018 року в складі судді Іващенко С.О.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20 грудня 2006 року ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 5000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказав, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Проте, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31 липня 2017 року має заборгованість в розмірі 48 499,15 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 4279,35 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом -38 163,74 грн, заборгованості за пенею та комісією - 3270,39 грн, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500,00 грн, штраф (процентна складова) 2285,67 грн.

Вказав, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав банку.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 20 грудня 2006 року у розмірі 48 499,15 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 4279,35 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 38 163,74 грн, заборгованості за пенею та комісією - 3270,39 грн, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500,00 грн, штраф (процентна складова) 2285,67 грн та судові витрати в розмірі 1600,00 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний банк «ПриватБанк» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити, судові витрати стягнути з відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у позові, суд першої інстанції не врахував, що відповідачем отримано кредитні картки, які перевипускалися та були отримані позичальником, остання з яких - строком дії до останнього дня червня 2017 року, а перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки. Вказав, що з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитним лімітом та погашав заборгованість, погодився з умовами укладеного договору, встановленим лімітом та відповідно отримав кредитну картку, яка є спеціальним платіжним інструментом, без отримання якої неможливо проводити фінансові операції. Вважав, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження відсутності заборгованості за кредитним договором, а також того, що сплачених коштів було достатньо для погашення всієї заборгованості. Зазначив, що банком надано обґрунтований розрахунок заборгованості, в якому відображено всі сплати, які надходили на погашення заборгованості та міститься вся наявна заборгованість за кредитним договором. Також, вказав, що судом не встановлено, коли здійснена остання сплата відповідачем грошових коштів, не враховано дії відповідача, якими було перервано строк позовної давності, оскільки він частково сплачував кредитну заборгованість.

02 жовтня 2018 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що надані позивачем Умови та Правила не містять його підпису та відомостей про те, що саме в цій редакції вони діяли станом на момент підписання ним заяви. Докази належного укладення кредитного договору та документів, що дозволяли б достовірно встановити його справжні умови, банком не надано. Вказав, що довідка про строк дії картки та виписка за картрахунком, що надані банком разом з апеляційної скарги без відповідного клопотання, не можуть бути прийняті судом та взяті до уваги при перегляді справи. Вважав, що розрахунок заборгованості є лише формою пояснень сторони, викладених в цій частині у вигляді розрахунку, а тому він сам по собі не є доказом.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний банк «ПриватБанк» - задоволено частково, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 липня 2018 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою позов Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний банк «ПриватБанк» - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту № б/н від 20 грудня 2006 року в загальному розмірі 45 713,48 грн та 4002,83 грн судового збору.

Постановою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Харківського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року скасовано; справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 15 вересня 2020 року.

23 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких банк зазначив, що він був позбавлений можливості наперед знати підстави відмови у задоволенні позовних вимог, враховуючи те, що заперечення, що подані відповідачем до суду першої інстанції на адресу банку не надходили, і про їх наявність банк дізнався лише з рішення суду. Вказав, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності та з урахуванням строку дії картки, що за період з 30 вересня 2014 року по 30 червня 2017 року становлять 8575,82 грн.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк не надав доказів, які б належним чином та у встановленій формі підтверджували факт видачі грошових коштів за кредитним договором та подальші розрахунки між сторонами.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку у Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк».

Згідно з вказаним договором ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 5000,00 грн та кредитну картку № НОМЕР_1 , дата відкриття рахунку 22 грудня 2006 року.

Зі змісту заяви-анкети вбачається, що базова процентна ставка за кредитом становить 3% в місяць з розрахунку 360 днів у році. Строк дії картки 3 роки. Строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної картки

З довідки Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» вбачається, що за вказаним договором ОСОБА_1 надано кредитні картки №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , остання з них має термін дії до останнього дня червня 2017 року.

Відповідно до пункту 6.5 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно пунктом 6.6 Умов надання банківських послуг у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі, простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.

Власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно пункту 6.7 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 6.4. Умов та Правил надання банківських послуг за незгодою зі зміною правил та/або тарифів банку, клієнт зобов`язується надати банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити виниклу перед банком заборгованість.

Пунктом 5.2 вказаних Умов передбачено, що в разі порушення позичальником вимог чинного законодавства та/або умов даного договору та/або в разі виникнення овердрафту банк має право призупинити здійснення розрахунків по картці (заблокувати картку) та/або визнати картку недійсною до моменту усунення вказаних порушень, а також вимагати дострокове виконання боргових зобов`язань в цілому або в певній банком частині в разі невиконання позичальником своїх боргових зобов`язань та інших зобов`язань за цим договором.

Пунктом 9.12 вказаних Умов передбачено, що договір дії на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Відповідно до пункту 8.6 вказаних Умов при порушенні позичальником строку платежів за будь яким з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

Пунктом 5.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що строк погашення за кредитом (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картками з встановленим мінімальним обов`язковим платежем наведено в Пам`ятці клієнта, яка є невід`ємною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, та частину заборгованості за кредитом.

Пунктом 5.4 Правил користування платіжною карткою передбачено, що строк погашення за кредитом (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картками без встановленого мінімального обов`язкового платежу проводиться в наступному порядку: строк погашення процентів за кредитом щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці.

Пунктом 5.5 Правил передбачено, що за користування кредитом банк нараховує відсотки в розмірі, встановлені Тарифами банку з розрахунку 360 календарних днів у році.

За розрахунком банку станом на 31 липня 2017 року ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 48 499,15 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 4279,35 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 38 163,74 грн, заборгованості за пенею та комісією - 3270,39 грн, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500,00 грн, штраф (процентна складова) 2285,67 грн.

ОСОБА_1 отримував кредитні кошти, користувався ними та протягом тривалого періоду часу частково виконував зобов`язання щодо їх повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості, який надано до суду першої інстанції, випискою та не заперечується самим відповідачем.

Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом, в тому числі, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20 грудня 2006 року, банк посилався на анкету - заяву від 20 грудня 2006 року, яка була підписана відповідачем.

Як вбачається з анкети-заяви від 20 грудня 2006 року сторони погодили, що базова процентна ставка за кредитом становить 3% в місяць (а.с.10 зворот), 36,0% річних, тому наявні правові підстави для стягнення не тільки тіла кредиту, а також заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом.

Із правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) вбачається, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що позовна давність має бути застосована до платежів, які передували трьом рокам до звернення позивача до суду з позовом про повернення заборгованості за кредитним договором.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 641/1750/16-ц (провадження № 61-1840св18), від 07 серпня 2019 року у справі № 213/3310/14-ц (провадження № 61-18318св18), від 10 липня 2019 року у справі № 758/8337/16-ц (провадження № 61-16830св18) та інших.

Матеріали справи свідчать про те, що строк кредитної картки, який співпадає із строком дії кредитного договору, закінчився у червні 2017 року. Банк звернувся до суду з позовом до відповідача у жовтні 2017 року. В позовній заяві банк просив стягнути з відповідача заборгованість за процентами в розмірі 38 163,74 грн. Однак, при цьому не врахував, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Заборгованість за процентами повинна нараховуватися тільки в межах строку кредитування та в межах строку позовної давності, які передували трьом рокам до звернення позивача до суду з позовом, яка за період з 30 вересня 2014 року до 30 червня 2017 року становить 8575,82 грн та підлягає стягненню з відповідача на користь банку.

Таким чином, правових підстав для відмови в задоволенні позову, а саме, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитом в розмірі 4279,35 грн та процентів за користування кредитом за договором від 20 грудня 2006 року в розмірі 8575,82 грн у суду першої інстанції не було.

Разом з тим, у заяві позичальника від 20 грудня 2006 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді комісії та неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Тому, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за неустойкою, їх розмір і порядок нарахування, банк посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Публічному акціонерному товаристві «ПриватБанк», як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в Публічному акціонерному товаристві «ПриватБанк», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі, пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Умовами ознайомився відповідач і з ними погодився, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати комісії та неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (20 грудня 2006 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (04 жовтня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг банку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів вважає, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у банку, який є в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20 грудня 2006 року шляхом підписання заяви-анкети, отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі відповідальності у вигляді комісії та неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Виходячи з наведеного колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» комісії, пені та штрафів у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 20 грудня 2006 року, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі, сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 . Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема, умови стягнення неустойки.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19), у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 229/1953/16-ц (провадження № 61-32390св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 643/5386/17-ц (провадження № 61-2699св18), від 16 серпня 2019 року у справі № 595/290/17-ц (провадження № 61-29972св18) тощо.

Посилання ОСОБА_1 на те, що необхідно застосувати строк позовної давності, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи те, що сторони письмово не узгодили тривалість позовної давності за вимогами, що випливають із кредитного договору, до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що наведені у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи - стаття 261 ЦК України, за змістом якої початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі, забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» («Yukos shareholders v. Russia»), п. 570).

Верховний Суд України неодноразово наголошував на тому, що за договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору (зокрема у постановах: від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14; від 17 вересня 2014 року у справі № 6-95цс14; від 24 вересня 2014 року у справі № 6-103цс14, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-134цс14; від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154 цс15).

ОСОБА_1 , згідно з кредитним договором від 20 грудня 2006 року надано кредитні картки №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , остання з них має термін дії до останнього дня червня 2017 року.

Отже, сторони у справі, без визначення у письмовій формі умов щомісячного повернення кредиту частинами, домовились про строк та термін закінчення кредитування, що відповідає останньому дню строку дії картки, зазначеному на її звороті. Тобто, відповідач повинен був не пізніше 30 червня 2017 року повернути банку отримані від нього кредитні кошти у повному обсязі.

Враховуючи те, що строк дії картки встановлено до 30 червня 2017 року, саме з цієї дати почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами банку.

Кредитор звернувся до суду із позовом у жовтні 2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає неприйнятними твердження ОСОБА_1 щодо пропуску банком строку позовної давності.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, позовні вимоги задоволено на 26,51%, судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 424,16 грн та судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 700,66 грн, а всього в розмірі 1124,82 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 20 грудня 2006 року в розмірі 12 855, 17 грн, з яких 4279,35 грн тіло кредиту, 8575,82 грн - проценти за користування кредитом.

В іншій частині в задоволенні позову Публічному акціонерному товариству (Акціонерному товариству) Комерційний банк «ПриватБанк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний банк «ПриватБанк» 1124,82 грн судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 18 листопада 2020 року.