Справа № 372/1902/19
Провадження № 2-172/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2020 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Тиханського О.Б.

за участю секретарів Авсюкевич Н.В., Ковтуненко Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання майна особистою приватною власністю. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав, що з 10 листопада 2015 року по 07 грудня 2018 року перебував в зареєстрованому шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 . В період перебування в шлюбі, 23 грудня 2016 року, зняв власні кошти з депозитних рахунків в сумі 320000 грн. 00 коп. і розмістив їх на двох депозитних рахунках відкритих на ім`я відповідача ОСОБА_4 . В подальшому за ініціативи відповідача шлюб було розірвано, проте остання відмовилася повернути кошти, які було розміщено на її рахунку. Тому звернувся до суду з даним позов, в якому просить з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, визнати за ним право особистої приватної власності на грошові кошти в сумі 376402 грн. 03 коп. та стягнути вказану суму з відповідача.

16.08.2019 відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки сторони вперше зареєстрували шлюб в 2011 році, обоє працювали та разом відкладали кошти. Через різні погляди на сімейне життя в 2012 році шлюб було розірвано. Через декілька місяців після розлучення сторони примирилися, а листопаді 2015 року знову зареєстрували шлюб. Дійсно, в 2016 році на два депозитні рахунки відкритті на ім`я відповідача, сторони вклали грошові кошти в сумі 120000 грн. та 200000грн. Проте, в подальшому частину вказаних коштів було спільно витрачено, а іншу частину розділено порівну між позивачем та відповідачем.

18.12.2019 представник відповідача ОСОБА_5 надала письмові пояснення, в яких зазначає, що вважає позов необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню, оскільки сторони з 30.07.2011 до 08.01.2019 постійно проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, а тому все набуте майно, є спільною власністю подружжя. Крім того, кошти які позивач просить визнати особистою приватною власністю, були витрачені сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, в інтересах і на спільні потреби сім`ї.

18.12.2019 представник позивача ОСОБА_1 , надала письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідач не спростовує факт, що сторони спільно вклали грошові кошти в сумі 200000 грн. 00 коп. та 120000 грн. 00 коп., на депозитні рахунки відкритті на ім`я відповідача. Проте, відповідач підтверджує, що вона одноособово розпорядилась вказаними грошовими коштами. Відповідачем не надано належних доказів та не доведено, що грошові кошти в сумі 320000 грн. 00 коп. та проценти, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і набуті під час перебування в шлюбі.

В судове засідання позивач не з`явився, його представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог та просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази вважає, позовні вимоги таким, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні встановлено наступні фактичні обставини справи.

10.11.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що було зроблено актовий запис за № 3027, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2018 р., шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

23.12.2016 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_4 укладено договір № SAMDNWFD901, відповідно до якого, остання розмістила на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 200000 грн. 00 коп. строком на 366 днів, тобто до 23.12.2017 року включно.

19.01.2017 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 укладено угоду № TDRC000049184, відповідно до якої, ОСОБА_4 розмістила на депозитних рахунок № НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 120000 грн. 00 коп., строком до 21.01.2018

За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У п.22 цієї ж постанови Пленум Верховного Суду України роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (ч. 2 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Як вже наголошувалося, позивач звернувся до суду з вимогами про визнання грошових коштів у сумі 376402 грн. 03 коп. особистою приватною власністю, які під час шлюбу були розміщені на депозитних рахунках відповідача, та зняті з рахунків під час шлюбу.

Обов`язок з доведення позову покладено на позивача, проте будь-яких доказів, що вказані грошові кошти булинаявні на час припинення спільного ведення господарства, що вони витраченні відповідачем на свій розсуд проти волі позивача і не в інтересах сім`ї, чи не на її потреби на час розгляду справи позивачем не надано.

Крім того, позивачем не надано доказів, що вказані кошти були лише власністю позивача, оскільки інформація, яка викладена у відзиві на позовну заяву та в позовній заяві про розірвання шлюбу не підтверджує вказану обставину, а інших доказів на обґрунтування вказаних обставин суду не надано.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 63, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 16, 319, 321,358, 368 ЦК України, п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 223, 259, 263-265, 268, 273, 282, Цивільного процесуального кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 09.11.2020 року.

Суддя: О.Б. Тиханський