ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 678/459/19
Провадження № 22-ц/4820/1437/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №678/459/19 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поданою в інтересах ОСОБА_1 на рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 24 червня 2020 року (суддя Лазаренко А.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Летичівської центральної районної лікарні про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та його представника, дослідивши доводи апеляційних скарг і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

Звертаючись в квітні 2019 року до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав, що на даний час відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі в Замковій виправній колонії №58 у м. Ізяслав Ізяславського району Хмельницької області, до якої прибув у 2018 році та у зв`язку із незадовільним станом здоров`я (проблеми з опорно-руховим апаратом) періодично перебуває на лікуванні в спеціальних медичних закладах при установі виконання покарань. Позивач вказував, що з для встановлення історії хвороб він звернувся до Летичівської районної центральної лікарні з проханням переслати йому медичну карту за місцем його перебування, однак отримав відповідь про те, що його медична картка відсутня в реєстратурі лікарні, а листом відповідача від 04.09.2018 вих номер 944 його повідомлено про втрату історій хвороб через затоплення у 1999 році архіву лікарні. ОСОБА_1 вказує, що медична карта йому потрібна для встановлення історії його хвороби та ефективного лікування і призначення групи інвалідності, а у зв`язку із її втратою йому необхідно повторно проходити медичну комісію та встановити обставини лікування протягом життя, що в його стані потребує багато фізичних та моральних зусиль.

ОСОБА_1 зазначає, що через неналежне виконання працівниками відповідача своїх професійних обов`язків, що призвели до втрати його медичних документів, йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 30000грн., яку слід стягнути з відповідача відповідно до ст 23, 1167, 1172 ЦК України.

Збільшивши в серпні 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 вказував також, що 15.02.2016 року він потрапив в неврологічне відділення та реанімацію Летичівської ЦРЛ з неточним діагнозом, де перебуваючи без свідомості біля 20 год. не отримував ніякої медичної допомоги. 16.02.2016 року, коли він прийшовши до свідомості, почув розмову лікаря з медсестрами, які обговорювали хід його лікування при відсутні коштів у пацієнта та посилались на те, що ОСОБА_1 не працює. Таку розмову позивач розцінює як втручання в його приватне життя, що порушує ст. 28 Конституції України на право на повагу до приватного і сімейного життя, а також розцінює як розголошення лікарської таємниці і порушення присяги лікаря. Порушенням присяги лікаря також є і те, що при виписці із лікарні 16.02.2016 лікарі не перевірили та не записали у його медичну картку наявність у нього тиску і те, що після видачі одягу лікарі не переконалися, що стан здоров`я позивача добрий. Також ОСОБА_1 вказує, що працівниками відповідача було порушено закон по збереженню його особистих речей під час госпіталізації, оскільки його одяг знаходився на полу у гардеробі прибиральниці, де вона зберігає інвентар. Позивач посилається на те, що на його прохання про дострокову виписку він був виписаний з лікарні без огляду лікаря та дослідження відомостей його медичної карти, його ніхто не провів до двору і не поцікавився та не переконався, що стан його здоров`я задовільний, що також є порушенням лікарської присяги. А тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 1 000 000 грн. моральної шкоди.

27.09.2019 представником позивача направлено на адресу суду доповнення до позовної заяви, в якій зазначається, що підставою позову є необхідність проведення огляду стану здоров`я ОСОБА_1 для встановлення групи інвалідності, однак через втрату відповідачем його медичної амбулаторної картки він позбавлений можливості це зробити і неналежне надання ОСОБА_1 15-16 лютого 2020 року медичної допомоги та розголошення інформації про його стан здоров`я. З врахуванням зазначеного та на підставі ст 23, 1167 ЦК України представник просив суд стягнути із відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30000 грн.

04.06.2020 представником позивача направлено на адресу суду заяву про збільшення розміру позовних вимог та просить задовольнити збільшені позовні вимоги засудженого ОСОБА_1 у розмірі 800000 грн.

Рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 24 червня 2020 року в задоволені позову ОСОБА_1 про відшкодування 1000000 грн. моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом норм процесуального і матеріального права, зокрема положень ст 23, 284, 1167 ЦК України. Апелянт зазначає, що відповідачем не було надано доказів на спростування обставин, викладених ним у позові, натомість відповідачем було надано довідку про затоплення архіву та втрату первинних медичних документів, що призвело до обмеження прав позивача на своєчасне отримання документів, проходження МСЕК та отримання групи інвалідності. Також, на думку апелянта, суд необґрунтовано залишив поза увагою ту обставину, що 16.02.2016 Летичівською ЦРЛ не було надано позивачу належної медичної допомоги та відношенням медичного персоналу лікарні його принижено. З цих підстав ОСОБА_1 просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

В апеляційній скарзі на рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 24 червня 2020 року, поданій ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , що за своїм змістом є ідентичною апеляційній скарзі ОСОБА_1 , апелянт просить оскаржуване рішення скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права і матеріального права, зокрема положень ст. 23, 284, 1167 ЦК України. Так, на думку апелянта, відповідачем не було надано доказів на спростування обставин, викладених у позові, натомість відповідачем було надано довідку про затоплення архіву і втрату первинних медичних документів, що призвело до обмеження прав позивача на своєчасне отримання документів, проходження МСЕК і отримання групи інвалідності. Тому апелянт просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Летичівська центральна районна лікарня погоджується із висновками суду першої інстанції. Представник вказує, що позивач не навів доказів неправильного його лікування або ж ненадання йому кваліфікованої медичної допомоги, що негативно вплинуло б на стан його здоров`я та завдало моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційних скарг та просять їх задовольнити.

Представник Летичівської районної центральної лікарні до суду не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 2018 року відбуває міру покарання у виді довічного позбавлення волі у Замковій виправній колонії №58 м. Ізяслав Хмельницької області і ця обставина учасниками справи не оспорюється.

Відповідно до інформацій Летичівської центральної районної лікарні від 30.07.2018 за №851 і від 04.09.2018 за №944, що надані ОСОБА_1 на його звернення від 23.07.2018 та від 20.08.2018 медична картка ОСОБА_1 в реєстратурі лікарні відсутня, а наявні дві історії хвороб за період лікування у неврологічному відділенні з 15 по 23 березня 2000 року та з 15 по 16 лютого 2016 року у ВАІТ. Архів лікарні у 1999 році затоплений, історії хвороб знищені, наявний лише запис в алфавітному журналі за 1998 рік про шпиталізацію ОСОБА_1 в терапевтичне відділення (а.с. 6,7).

Згідно акту перевірки записів у книзі реєстрації пацієнтів села Западинці Летичівського району від 19.06.2020 року прізвище ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у книзі пацієнтів села Западинці Летичівського району, яка ведеться з 1990 року не записане (а.с. 111).

Як слідує з інформації КНП «Летичівська ЦРЛ» від 20.06.2020 за вих. №629 пацієнти Меджибізької зони Летичівського району, до якої відноситься с. Западинці, до 2013 року мали картки амбулаторних хворих, виписані в реєстратурі Требухівецької дільничої лікарні, якими могли користуватись також у лікарів в ЦРЛ. Після скорочення Требухівецької ДЛ дані медичні картки були видані пацієнтам при їх зверненнях для особистого зберігання, оскільки вони не підлягають архівному збереженню (а.с. 112).

Згідно листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Меджибізької селищної об`єднаної територіальної громади» від 10.01.2019 за №006 жодної медичної документації (амбулаторна картка, Ф-063, виписок та ін..) по ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в цьому медичному закладі не має (а.с. 9).

Як вбачається із копії медичної карти стаціонарного хворого №252 (а.с. 105-110) ОСОБА_1 з 15.02.2016 знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії Летичівської ЦРЛ з діагнозом: гостра алкогольна інтоксикація та 16.02.2016 був виписаний з лікарні на підставі його заяви від 16.02.2016 (а.с. 108).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності ОСОБА_1 позовних вимог.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального і процесуального права та надав відповідну правову оцінку усім фактичним обставинам справи і доказам, що надані учасником справи та представниками учасників справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, який фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В силу ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень покладається на кожну із сторін.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до положень ч 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Оцінюючи доводи апеляційних скарг про порушення та не правильне застосування судом норм матеріального права, судова колегія вважає їх безпідставними, адже суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення керувався положеннями ст 23, 1167,1172 ЦК України.

Також, відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України №110 від 14.02.2012 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування» медична картка амбулаторного хворого є формою первинної облікової документації медичного закладу (ф-№025/о).

Згідно «Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 025/о Медична карта амбулаторного хворого №___, форма №025/о є основним первинним медичним документом хворого, який лікується амбулаторно або вдома, і заповнюється на усіх хворих при зверненні у заклад охорони здоров`я, який надає амбулаторно - поліклінічну допомогу, лікарями які ведуть амбулаторний прийом. На кожного хворого в поліклініці (амбулаторії) ведеться одна форма №025/о незалежно від того, лікується він в одного чи декількох лікарів. Форма №025/о зберігається в реєстратурі амбулаторно-поліклінічного закладу.

Обов`язковість зберігання медичних карток амбулаторного хворого саме у закладах охорони здоров`я, а не у пацієнтів, безпосередньо закріплена у «Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування», затвердженого Наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20.07.1998 р. №41.

Оцінивши надані учасником справи та представниками учасників справи докази, суд прийшов до вірного висновку про те, що позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведено факту знаходження медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 (форма № 025/о) саме у Летичівській центральній районній лікарні та факту втрати працівниками відповідача цього первинного медичного документу відповідача.

А затоплення в 1999 році архіву Летичівської ЦРЛ не є належним та достовірним доказом втрати працівниками Летичівської ЦРЛ медичної амбулаторної картки ОСОБА_1 , що спричинило позивачу моральну шкоду.

Так, відповідно до п. 726 «Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування», що затверджений наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20.07.1998 №41 медичні картки амбулаторних хворих підлягають зберіганню в архіві протягом 5 років.

А підставою для передачі медичної амбулаторної картки (форми № 025/о) із картотеки в архів закладу охорони здоров`я є відповідно до абзацу 2 пункту 22 «Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 025/о Медична карта амбулаторного хворого №___ смерть особи, що виключало зберігання медичної амбулаторної картки ОСОБА_1 в архіві медзакладу.

Судова колегія вважає, що аргументи апеляційних скарг про те, що ОСОБА_1 16.02.2016 року не надавалася належна медична допомога в Летичівській ЦРЛ та його було принижено відношенням до медичного персоналу лікарні є недоведеними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Так, згідно копії медичної карти стаціонарного хворого №252 (а.с. 105-110) ОСОБА_1 15.02.2016 був госпіталізований у відділення анестезіології та інтенсивної терапії Летичівської ЦРЛ з діагнозом: гостра алкогольна інтоксикація та 16.02.2016 був виписаний з лікарні на підставі його заяви від 16.02.2016.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 16.02.2016 (а.с. 108), останній стверджував, що почуває себе добре, наполягає на виписці із лікарні, про можливі ускладнення попереджений, претензій до лікарів, медсестер та адміністрації лікарні не має і лікуванням задоволений, що підтверджується його підписом.

Разом з тим, слід зазначити, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Зважаючи на зазначене, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 є правильним, оскільки позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження наявності протиправності поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, що є необхідними елементами складу цивільного правопорушення.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 24 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 листопада 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай