ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2971/19
провадження № 2/753/1391/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О.,

секретарі судового засідання Москаленко А.П., Кримчук Я.Р.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця»,

представник позивача - Пипченко Б.Ю.,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник відповідачів - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 р. Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі по тексту - ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі по тексту - (далі по тексту - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відповідачі) про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири в розмірі 213 622,57 грн.

Позов обґрунтований такими обставинами. 06.02.1997 між Закритим акціонерним товариством «Фармацевтична фірма «Дарниця», правонаступником якого є ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до умов цього договору продаж квартири здійснено за 42 196 грн., що на день укладення договору складає 22 281 умовних одиниць за курсом НБУ і відповідає офіційному курсу гривні до долара США. Рішеннями Вищого спеціалізованого суду України від 11.07.2012 у справі № 6-26110св12, предметом розгляду якої були аналогічні договори купівлі-продажу квартир у будинку АДРЕСА_1 , встановлено, що належним виконанням зобов`язань за договорами є внесення покупцями грошових коштів у національній валюті України в сумі, що на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях. У рішенні Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2013 по справі № 22-796-2658 за позовом низки осіб, в тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , до ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити дії зазначено, що належним виконанням зобов`язань за договором купівлі-продажу слід вважати сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеної у договорі в умовних одиницях, перерахованої у гривню за курсом долара США до гривні на день здійснення платежів. Даним рішенням суду встановлено, що за укладеним з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договором проведені виплати на загальну суму 9 238 дол. США з урахуванням курсу долара США до гривні на день здійснення платежів, а тому заборгованість з оплати вартості квартири становить 13 043 дол. США. Отже не підлягають доказуванню у даній справі обставини, пов`язані з тлумаченням пункту 4 договору, визначенням терміну «умовна одиниця», а також наявність у відповідача заборгованості за договором купівлі-продажу квартири та її розмір

Позивач посилався на те, що всупереч вищевказаним судовим рішенням та незважаючи на те, що кінцевий строк виконання зобов`язань з оплати вартості квартири минув, відповідачі не виконали зобов`язань з оплати вартості квартири і їх заборгованість складає 13 043 дол. США. Також позивач, керуючись частиною 2 статті 625 ЦК України, нараховує відповідачам три проценти річних від суми боргу за період з 06.02.2012 по 02.12.2014, що становить в сумі 1 104,19 дол. США. Отже загальний борг відповідачів становить 14 147,19 дол. США., що станом на дань складання позову відповідно до офіційного курсу НБУ (15,10 грн. за 1 дол. США) складає 213 622,57 грн. (т. 1 а.с. 2-5).

Ухвалою від 12.12.2014 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду (т. 1 а.с. 27).

У процесі розгляду справи позивач неодноразово збільшував розмір позовних вимог посилаючись на ріст курсу долара США до гривні та на збільшення терміну прострочення виконання відповідачами зобов`язання.

Згідно останньої заяви про збільшення розміру позовних вимог (від 11.02.2015) позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за договором купівлі-продажу квартири в сумі 301 684,59 грн. та три проценти річних від простроченої суми за період з 06.02.2012 по 08.02.2015 в сумі 27 226,09 грн., а усього 328 910,68 грн. (т. 1 а.с. 49-50).

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.02.2015 позов було задоволено в повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» борг в сумі 328 910,68 грн. та по 1 644,56 грн. судових витрат з кожного з відповідачів (т. 1 а.с. 57-58).

Ухвалою від 23.11.2016 суд замінив сторону стягувача у виконавчому провадженні з виконання вищевказаного рішення суду на Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Інвест Груп» (т. 1 а.с. 88-89).

Ухвалою від 28.02.2017 суд залишив без задоволення заяву відповідачів про перегляд заочного рішення (т. 1 а.с. 161-162).

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 15.01.2018 апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_3 залишено без задоволення, а заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20.02.2015 - без змін (т. 2 а.с. 158-163).

Постановою Великої Палати Верховного суду від 17.10.2018 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20.02.2015 та постанову Апеляційного суду м. Києва від 15.01.2018 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 4 а.с. 191-204).

Ухвалою від 11.02.2019 справу прийнято до провадження судді Трусової Т.О. та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 10.02.2019 (т. 4 а.с. 219-220).

03.10.2019 відповідачем ОСОБА_1 подано клопотання про приєднання письмових доказів та копій судових рішень (т. 5 а.с. 1-73).

10.10.2019 представником позивача подано додаткові пояснення по суті позовних вимог, додаткові докази, копії судових рішень та заяву про відвід головуючого судді Трусової Т.О. (т. 5 а.с. 74-186).

Ухвалою від 10.10.2019 заяву про відвід судді визнано необґрунтованою та провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід іншим суддею (т. 5 а.с. 189-190).

Ухвалою від 21.10.2019 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про відвід судді Трусової Т.О. (т. 5 а.с. 192-193).

Ухвалою від 28.10.2019 провадження у справі поновлено та призначене підготовче засідання на 17.01.2020 (т. 5 а.с. 194-а).

20.12.2020 відповідачем ОСОБА_1 подано клопотання про приєднання письмових доказів та копій судових рішень (т. 5 а.с. 196-204).

Протокольною ухвалою від 17.01.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 21.02.2020 (т. 5 а.с. 207).

21.02.2020 суд розпочав розгляд справи по суті та оголосив перерву в судовому засіданні до 16.04.2020 (т. 5 а.с. 213-214).

06.04.2020 представником позивача подане клопотання про відкладення розгляду справи (т. 5 а.с. 216-220).

16.04.2020 суд відклав розгляд справи на 22.05.2020 (т. 5 а.с. 221).

20.05.2020 представником позивача подане клопотання про відкладення розгляду справи (т. 5 а.с. 226-230).

22.05.2020 суд відклав розгляд справи на 03.09.2020 (т. 5 а.с. 231).

01.09.2020 представником позивача подані клопотання про зупинення провадження у справі та про відкладення розгляду справи (т. 6 а.с. 1- 23, 26-26).

Протокольними ухвалами від 03.09.2020 суд відмовив у задоволенні клопотань представника позивача про зупинення провадження у справі і про відкладення розгляду справи та закінчив розгляд справи з ухваленням рішення по суті вимог (т. 6 а.с. 32).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримував, просив їх задовольнити. На обґрунтування своєї позиції посилався на те, що при тлумаченні пункту 4 договору купівлі-продажу квартири суд, зважаючи на висновки суду касаційної інстанції, повинен, зокрема, урахувати поведінку сторін до і після укладення договору, розрахунки між сторонами, а також майнові інтереси сторін, якими вони керувались при укладенні договору. Так, 29.01.1997 відбулося спільне засідання Правління та Ради уповноважених представників трудового колективу позивача щодо вирішення питання продажу квартир співробітникам, за результатами якого було прийняте рішення щодо продажу відповідачу квартири АДРЕСА_1 , ціна якої мала складати 22 081 умовних одиниць з розстрочкою платежу залишку вартості квартири на 15 років. Вказане підтверджує, що за результатом виконання договору позивач розраховував отримати від відповідача 22 081 дол. США, а не еквівалент цієї суми в гривнях за курсом на дату укладення договору. Додаткова угода, якою сторони погодили розмір щомісячної виплати за договором купівлі-продажу квартири, визнана судом недійсною лише у 2009 р. з підстав недотримання нотаріальної форми. Отже недійсність цієї угоди не пов`язана з дефектом волі, а тому суд може її використовувати в якості письмового доказу для з`ясування дійсних намірів сторін і їх поведінки. Рішення, прийняте на спільному засіданні Правління та Ради уповноважених представників, відповідач не оспорювала і не заперечувала свого вільного волевиявлення на підписання договору і додаткової угоди та виконувала їх протягом півтора року. Зазначаючи у пункті 4 договору еквівалент вартості квартири у доларах США та визначаючи у додатковій угоді порядок проведення розрахунків, сторони мали намір зафіксувати реальну ринкову вартість майна на дату укладення договору, оскільки за інших умов, враховуючи нестабільну економічну ситуацію в Україні та стрімку девальвацію гривні, у позивача був би відсутній будь-який економічний інтерес укладати з відповідачем договір купівлі-продажу з розстрочкою платежу на 15 років без врахування інфляційних ризиків.

Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідачів вважали позов безпідставним і просили у його задоволенні відмовити. Посилались на те, що у договорі купівлі-продажу квартири відсутні вказівка на визначення обов`язку по оплаті вартості квартири в залежності від курсу будь якої іноземної валюти, графік платежів та порядок здійснення розрахунку із корегуванням розміру періодичного платежу відповідно курсу НБУ до іноземної валюти. Отже ураховуючи, що договором купівлі-продажу продаж квартири здійснено за 42 196 грн., і вказану суму відповідачі як покупці сплатили у повному обсязі, підстави для задоволення позову відсутні. Просили також урахувати, що грошової одиниці під назвою «умовна одиниця» у світі не існує, і її використання на території України не передбачено.

Заслухавши учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставиниі визначені відповідно до них правовідносини.

06.02.1997 між Закритим акціонерним товариством «Фармацевтична Фірма «Дарниця» як продавцем та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як покупцями було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , нотаріально посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори, запис у реєстрі № 3у-620 (т. 1 а.с. 6).

У пункті 4 договору зазначено (дослівно): «Продаж здійснено за сорок дві тисячі сто дев`яносто шість гривень, що на момент здійснення операції складає двадцять дві тисячі двісті вісімдесят одну умовну одиницю за курсом Національного Банку України на день укладення даного договору».

Згідно з умовою, визначеною пунктом 5 договору, покупець виплачує продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення даного договору.

До виплати покупцями продавцю повної вартості квартири на неї накладається заборона на відчуження. Після повного виконання покупцями зобов`язань по оплаті вартості квартири продавець письмово повідомляє про це нотаріальній конторі.

Таким чином сторони вказаного договору дійшли згоди стосовно усіх суттєвих його умов, зокрема щодо його предмету і ціни, а також порядку розрахунку за придбану квартиру.

За формою та змістом укладений між сторонами договір купівлі-продажу відповідає вимогам чинного на той час ЦК Української РСР (1963 р.), зокрема статтям 227, 228 цього Кодексу.

Сторони також уклали додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків за вищевказаним договором, якою було погоджено розмір щомісячної виплати виходячи з еквіваленту 107 умовних одиниць в національній валюті України за курсом Національного Банку України на момент виплати (т. 2 а.с. 40-41), проте рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.12.2009, яке набрало законної сили, вказана додаткова угода визнана недійсною з підстав недотримання нотаріальної форми.

06.06.2012 відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства» Закрите акціонерне товариство «Фармацевтична Фірма «Дарниця» змінило свою організаційну форму і стало Приватним акціонерним товариством «Фармацевтична Фірма «Дарниця».

30.09.2016 між ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» (продавцем, первісним кредитором) та ТОВ "ФК "Інвест Груп" (покупцем, новим кредитором) було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3у620, відповідно до умов якого первісний кредитор продав (відступив) новому кредитору право вимоги до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 72-73).

На підставі договору від 20.03.2019 вищевказаний договір купівлі-продажу права вимоги розірвано, а відтак ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» знову набуло право вимоги до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Судом установлено, що на виконання умов договору купівлі-продажу квартири відповідачі за період з лютого 1997 р. по вересень 2011 р. сплатили на користь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» грошові кошти в сумі 42 196 грн., що підтверджується розрахунковими документами (т. 1 а.с. 102-112) і не оспорюється позивачем.

Сутність даного спору полягає в тому, що позивач вважає належним виконанням зобов`язань за договором купівлі-продажу сплату покупцем суми у гривні за курсом долара США до гривні на дату кожного платежу, а позиція відповідача полягає в буквальному тлумаченні положень договору виходячи з того, що ціна договору визначена у гривні.

Даючи оцінку наведеним аргументам сторін, суд виходить з такого.

За положеннями частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень…

Відповідно до статті 76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази згідно вимог статей 77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність (частина 1 статті 58 Конституції України).

Таке ж положення міститься у статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а відтак його норми можуть застосовуватись до цивільних відносин, які виникли після набуття ним чинності.

Частиною 1 статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Проте ЦК України, який містить зазначену норму, набрав чинності з 01.01.2004, а спірні правовідносини виникли між сторонами у 1997 р. під час дії ЦК Української РСР.

За нормою статі 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 153 цього Кодексу договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже істотними умовами договору купівлі-продажу є його предмет (товар) та ціна, а внаслідок укладення договору купівлі-продажу у його сторін виникають відповідні зобов`язання: у продавця - передати майно у власність покупцеві, а у покупця - сплатити за нього визначену грошову суму.

За приписами статті 169 ЦК УРСР грошові зобов`язання повинні бути виражені й підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускаються лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Випадки та порядок застосування іноземної валюти в Україні на час виникнення спірних правовідносин визначалися Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991, Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 та Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Норма, яка б передбачала, що зазначення у договорі грошового еквівалента в іноземній валюті є підставою для сплати суми у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, у вищевказаних актах цивільного законодавства відсутня.

Водночас судами касаційної інстанції неодноразово висловлювалась правова позиція, яка полягає у тому, що хоча закон і передбачав обов`язковість здійснення платежів на території України в національній валюті, він не містив заборони використання у розрахунках грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті («умовних одиницях»).

У зв`язку з наведеним виникла необхідність у тлумаченні умов пунктів 4, 5 укладеного між сторонами договору купівлі-продажу квартири, на що також вказав Верховний Суд у постанові від 17.10.2018.

Стаття 637 ЦК України визначає, що тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.

За положеннями статті 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін (частина 3).

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

З огляду на те, що визначена договором купівлі-продажу ціна продажу квартири відповідає офіційному курсу гривні до долара США на день його укладення (42 196 грн., що складає 22 281 умовних одиниць), наявні достатні підстави вважати, що під поняттям «умовна одиниця» сторони розуміли саме долар США.

На підтвердження наміру сторін визначити ціну договору у гривні з урахуванням курсу долара США на день платежу позивач посилається на рішення, прийняте на спільному засіданні Правління та Ради уповноважених представників трудового колективу ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», оформлене протоколом від 29.01.1997 № 69, яке передувало укладенню договору купівлі-продажу квартири з відповідачами (т. 5 а.с. 89).

Проте вказане рішення суд відкидає як неналежний доказ, оскільки зі змісту протоколу вбачається, що на даному засіданні було вирішено продати квартиру відповідачам за 22 281 умовних одиниць, однак даним рішенням не було передбачено порядок визначення ціни, зокрема, не встановлено, що вказана ціна визначається за офіційним курсом певної іноземної валюти на день платежу.

Більше того, позивачем не доведена участь відповідачів або їх повноважних представників у даному засіданні, а відтак не доведена воля сторін визначити ціну договору за курсом іноземної валюти на день платежу.

Що стосується посилань позивача на виконання відповідачем умов додаткової угоди, то суд їх теж відхиляє, оскільки суд визнав дану угоду недійсною, а недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю (стаття 216 ЦК України).

Не свідчать на користь позиції позивача і численні рішення судів касаційної інстанції у низці інших справ, у яких приймало участь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», оскільки вказані судові рішення протилежні за змістом і в контексті змісту постанови Верховного Суду від 17.10.2018 не містять жодних обов`язкових для суду висновків, які мають значення для вирішення даної справи.

Інших доказів взаємного наміру сторін здійснювати розрахунки за продану квартиру за курсом долара США до гривні на день здійснення платежів суду не надано.

Зважаючи на викладене суд дійшов висновку, що загальні правила, встановленні статтею 213 ЦК України, не дозволяють в повній мірі визначити справжній зміст його умов в частині порядку проведення покупцем розрахунку за придбаний товар.

За таких обставин суд визнає цілком обґрунтованим застосування правила contra proferentem, що означає тлумачення слів договору проти того, хто їх написав.

За даним правилом особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (Постанова Верхового Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06.12.2007).

Отже ураховуючи чинне на час укладення договору цивільне законодавство та беручи до уваги, що проект договору купівлі-продажу було підготовлено позивачем - роботодавцем відповідача, що ніким не оспорюється і про що свідчить та обставина, що ідентичні за змістом договори були укладені з усіма покупцями квартир у будинку АДРЕСА_1 , суд вважає, що умови пунктів 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення ціни продажу у гривні за курсом долара США до гривні на день укладання договору.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже ураховуючи, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом відповідач сплатили повну вартість квартири, їх зобов`язання перед позивачем припинилися, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення позову ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири відсутні.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на результат розгляду справи суд залишає судові витрати за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя:

Повне рішення складене 02.11.2020.