Справа № 216/5751/20
Провадження № 2/211/2410/20
У Х В А Л А
іменем України
про відмову у відкритті провадження
04 листопада 2020 року суддя Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Середня Н.Г., розглянувши матеріали позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особах Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, Дніпровського апеляційного суду про обмеження доступу до правосуддя, стягнення упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеної позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Держави Україна на свою користь упущену вигоду в сумі 725046,00 грн., моральну шкоду 25 000,00 грн., та звернутися до Верховного Суду стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо не виконання Державою Україна взятого на себе зобов`язання при приєднанні до Європейської Конвенції з прав людини запровадити в Україні засоби правового захисту для запобігання порушенню прав, які захищає Європейська Конвенція, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України; звернутись до Верховного Суду стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо прийняття Закону України «Про судовий збір» із порушенням ст. 22 Конституції України, що призвело до обмеження змісту та обсягу існуючих прав і свобод громадян України.
Вирішуючи питання про прийняття справи до розгляду та відкриття провадження по справі, суд прийшов до наступних висновків.
Згідно пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , підставою позову він зазначає тривалий розгляд цивільної справи № 216/3067/20 за його позовом у Центрально-Міському районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та незгоду з процесуальними рішеннями цього суду та Дніпровського апеляційного суду у справі № 216/3067/20, яка не розглянута по суті, зазначаючи про порушення ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод, ст.1 Протоколу №1 до Конвенції та вимагаючи стягнення у зв`язку з цим сатисфакції на підставі ст. 41 Конвенції у вигляді матеріальних та моральних збитків.
Так, ухвалою судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року у справі № 216/3067/20 позовну заяву ОСОБА_1 до держави Україна, третя сторона Державна казначейська служба України, про зобов`язання поважати права людини, запровадження в Україні засобів правового захисту для запобігання порушенню прав, які захищаю Європейська Конвенція, стягнення матеріальних та моральних збитків, залишено без руху з наданням часу позивачу для усунення недоліків.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2020 року у справі № 216/3067/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на відсутність ухвали про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, третя особа Державна казначейська служба України, про зобов`язання поважати права людини, запровадження в Україні засобів правового захисту для запобігання порушенню прав, які захищає Європейська Конвенція, стягнення матеріальних та моральних збитків повернуто скаржнику.
Ухвалою судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2020 року у справі № 216/3067/20 позовну заяву ОСОБА_1 до держави Україна, третя сторона Державна казначейська служба України, про зобов`язання поважати права людини, запровадження в Україні засобів правового захисту для запобігання порушенню прав, які захищаю Європейська Конвенція, стягнення матеріальних та моральних збитків повернуто позивачу.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 серпня 2020 року у справі № 216/3067/20 апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2020 року залишено без руху до надходження до Дніпровського апеляційного суду цивільної справи №216/3067/20.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 серпня 2020 року цивільну справу № 216/3067/20 передано до канцелярії Дніпровського апеляційного суду для визначення судді, в порядку, передбаченому ст. 40 ч.3 ЦПК України.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду у місті Кривому Розі Зубаковій Вікторії Петрівні, Бондар Яні Миколаївні, Барильській Аллі Петрівні - відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року по справі № 216/3067/20 визначено підсудність справи за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особах Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, Дніпровського апеляційного суду, Президента України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Генерального Прокурора України, третя особа Державна казначейська служба України, про зобов`язання поважати права людини, запровадження в Україні засобів правового захисту для запобігання порушенню прав, які захищаю Європейська Конвенція, стягнення матеріальних та моральних збитків, для вирішення питання щодо визначення підсудності суду першої інстанції Запорізькому апеляційному суду. Справу № 216/3067/20 направлено до Запорізького апеляційного суду.
Крім того, позивач зазначає і про обмеження доступу до правосуддя і у справі № 214/739/16-ц, яка теж не розглянута по суті в суді першої інстанції.
Згідно частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.
Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов?язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини першої статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.
Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Тобто, якщо позивач вважає, що суд допустив порушення норм права під час розгляду його справи, він має можливість оскаржити ухвалені у цих справах судові рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі.
Закони України не передбачають можливість розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що вирішення у суді спору за такою позовною вимогою буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.
Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.
Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.
Позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.
Стаття 1176 ЦК України закріплює приписи про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю спеціальних суб`єктів, зокрема, суду. Тому приписи статті 1176 ЦК України є спеціальними щодо приписів статей 22, 23, 1166 і 1167 цього кодексу та визначають випадки, в яких може бути заявлена позовна вимога про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.
Шкода, завдана, зокрема, фізичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (частина п`ята статті 1176 ЦК України). Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами за правилами цивільного або господарського судочинства (частина друга статті 21 КАС України у редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження у справі).
Оскільки Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду) не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства, вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.
Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.
Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду. Вказані висновки відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постановах від 3 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, від 13 березня 2018 року у справі № 800/554/17, від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц.
У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду встановила, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. У тому випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту. Заявлені ж позивачем у справі позовні вимоги про порушення статті 13 Конвенції та встановлення справедливої сатисфакції не є належним способом захисту.
За таких підстав відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 буде суперечити чинному законодавству України, тому у відкритті провадження у справі слід відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.ст. 186, 259-261, 354 ЦПК України, суд
відмовити у відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особах Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, Дніпровського апеляційного суду про обмеження доступу до правосуддя, стягнення упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди.
Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 04 листопада 2020 року.

Суддя Н.Г.Середня