Провадження № 2-о/643/666/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2020року Московський районний суд м.Харкова у складі: головуючого судді Майстренко О.М., при секретарі Постульга О.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, суд,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Московського районного суду м. Харкова із заявою про видачу обмежувального припису, а саме просить суд: 1) видати обмежувальний припис ОСОБА_2 на строк 6 (шість) місяці з заборонами щодо: - перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; - наближення на 50 м. до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме: 1) комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №100 Харківської міської ради» за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 51-Б; 2) комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №13 Харківської міської ради» за адресою: м. Харків, пр. Тракторобудівників, 142-А; 3) місця реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; 4) місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; - розшукування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; - ведення листування, телефонних переговорів з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 або контактування з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. 2) Копію рішення направити до виконавчого комітету Харківської міської ради. 3) Судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи, відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, просив віднести на рахунок держави.

Вимоги заяви обґрунтовує тим, що він з 20.05.2015 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , який був зареєстрований Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що було складено відповідний актовий запис № 555.

28.06.2015 у них в шлюбі народився син - ОСОБА_3 . Разом з сином вони мешкали за місцем реєстрації позивача, в квартирі АДРЕСА_3 .

04.11.2019 приблизно о 19.00 за вказаною адресою, на ґрунті стійких не неприязних взаємовідносин, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виник конфлікт, результатом якого є кримінальне провадження № 70006379 від 29.11.2019 за ч. 1 ст. 125 КК України, яке перебуває на розгляді у Московському районному суді м. Харкова.

На теперішній час, він не проживає разом з ОСОБА_2 та в судовому порядку вирішують питання про розірвання шлюбу та визначення місця проживання їхнього сина ОСОБА_3

30.08.2020 приблизно в 21.30 за адресою: де заявник проживає разом з сином ( АДРЕСА_4 ) ОСОБА_2 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 , вчинили бійку, під час якої вони розпилили сльозогінний газ в його обличчя та малолітнього сина ОСОБА_3 , в зв`язку з чим, 03.09.2020 працівниками поліції були складені термінові заборонні приписи стосовно кривдника ОСОБА_2 та її матері.

З огляду на зазначене та наявності, на думку заявника, неодноразового фізичного насильства, що чинить ОСОБА_2 відносно нього та їхнього сина, вважає, що він є жертвою домашнього насилля, а тому звертається до суду з даною заявою.

Заявник ОСОБА_1 та його представники в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, оскільки вважають, що на заявника поширюється дія Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Просить суд видати обмежувальний припис строком на 6 місяців, в тому числі заборонити ОСОБА_2 перебувати за місцем фактичного мешкання заявника: АДРЕСА_1 .

Заінтересована особа - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Довірила представляти свої інтереси адвокату Багмат П. Д.

Представник заінтересованої особи - адвокат Багмат П. Д. в судовому засіданні надав письмові заперечення в яких проти задоволення заяви про видачу обмежувального припису заперечував з тих підстав, що ОСОБА_2 було подано до Московського районного суду міста Харкова позовну заяву про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 ігнорує виконання рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №15 від 29.01.2020 року про встановлення фізичним особам порядку участі у вихованні малолітніх дітей, відповідно до якого ОСОБА_1 було встановлено порядок його участі у вихованні сина ОСОБА_3 . Однак, ОСОБА_1 викрав дитину в ОСОБА_3 та не повертає її до місця проживання та постійної реєстрації з матір`ю ОСОБА_2 , а навпаки, переховує дитину в місті Харкові та не надає можливості їй навіть зустрітися з дитиною, що й стало поштовхом до непорозумінь між сторонами. Також в своїх запереченням представник позивача зазначив, що твердження заявника про перебування на розгляді в Московському районному суді міста Харкова обвинувального акту відносно ОСОБА_2 не може братися судом до уваги, як беззаперечний доказ умисного або ненавмисного вчинення нею домашнього насильства відносно заявника по справі, оскільки обвинувального вироку який набрав законної сили у справі на сьогоднішній день не має. Щодо термінових заборонних приписів складених стосовно ОСОБА_2 представник в запереченнях зазначає, що вони складені відносно неї, як потерпілої особи, а також не за місцем реєстрації заявника та не за адресою його проживання. Крім того, вказані приписи оскаржуються в суді з підстав їх незаконності, тому вони не можуть бути належними та допустимими доказами у даному провадженні. Також представник зазначає, що у зазначений день конфлікт стався не між заявником та ОСОБА_2 , а між заявником та матір`ю ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в ході якого ОСОБА_4 отримала від заявника тілесні ушкодження, що підтверджується висновком фахівця з питань судово-медичної експертизи. За вказаним фактом ОСОБА_4 03.09.2020 до Київського ВП ГУНП в Харківській області подала заяву в порядку ст. 214 КПК України про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 125 КК України та ч. 1 ст. 126 КК України. Крім того, представник вказує про те, що заявник замовчує про те, що це не перший випадок нанесення ним тілесних ушкоджень, оскільки 27.12.2019 він наніс легких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 про що свідчить висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи КЗОЗ ХОБСМЕ № 1731-2019 від 28.12.2019 та довідка ХМКЛШНМД ім. проф. О. І. Мещанінова № 10/21988 від 27.12.2019. Також представник заінтересованої особи звертає увагу суду на те, що заявником не надано належних та допустимих доказів щодо місця проживання заявника, та доказів того, що він та його син регулярно або час від часу відвідують заклади, до яких просить заборонити наближення ОСОБА_2 на 50 м. Таким чином, представник заявника зазначає, що належних та допустимих доказів про вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 заявником не надано.

Суд заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного.

Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Правовідносини, що склалися між учасниками справи, зокрема заявником ОСОБА_1 та заінтересованою особою ОСОБА_2 регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні.

07.11.2011 року Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07.12.2017 року прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що сторони з 20.05.2015 року перебували у шлюбі, який був зареєстрований Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що було складено відповідний актовий запис №555.

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23.09.2020 року рішенням Московського районного суду міста Харкова шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Як доказ вчинення домашнього насильства в сім`ї заявник посилається на наявність обвинувального акту, який відповідно до роздруківки з сайту судова влада перебуває в провадженні Московського районного суду міста Харкова стосовно ОСОБА_2 , потерпілою особою в якому є ОСОБА_1 .

Однак, в розумінні вимог статті 82 ЦПК України, лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом також встановлено, що 03.09.2020 стосовно ОСОБА_2 та її матері складено терміновий заборонний припис у зв`язку з скоєнням нею домашнього насильства, а саме: 30.08.2020 о 21.50 за адресою: АДРЕСА_4 вчинила сварку з чоловіком в ході якої висловлювала образи та погрози, кидалась в бійку по відношенню до чоловіка та неповнолітнього сина та застосувала слізогінний газ в обличчя чоловіку та неповнолітнього сина, однак, суд зауважує, що вказані приписи були складені не за адресою місця проживання заявника та його неповнолітнього сина, складені на території Київського району, але чомусь ДОП Московського ВП ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції Рогачовим І. С., що є порушенням чинного законодавства, та крім того, вказані приписи оскаржуються у судовому порядку, а тому не можуть бути прийняті судом як належний та допустимий доказ.

Крім того, при вирішенні питання щодо встановлення обмежувального припису, суд також приймає до уваги той факт, що така поведінка ОСОБА_2 могла бути спровокована поведінкою заявника ОСОБА_1 , який відповідно до заяви ОСОБА_4 від 03.09.2020 до Київського ВП ГУНП в Харківській області, начебто, не враховуючи наявність рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 29.01.2020 № 15 про встановлення участі у вихованні малолітніх дітей, незаконно ховає ОСОБА_3 .

Крім того, судом встановлено, що заявник - ОСОБА_1 вже звертався із аналогічної заявою про видачу обмежувального припису, з аналогічних підстав, до Київського районного суду міста Харкова, де 16.09.2020 року Київським районним судом міста Харкова суддею Шаренко С. Л. було винесено рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису було відмовлено в повному обсязі, та вказане рішення Київського районного суду міста Харкова від 16.09.2020 року, станом на 20.10.2020 року, вже набрало законної сили.

Також, звернення ОСОБА_1 до Київського районного суду міста Харкова та до Московського районного суду міста Харкова з одною і тою ж заявою (аналогічною) з одних і тих же підстав до одної і тої ж особи, судом розцінено як зловживання процесуальними правами заявника - ОСОБА_1 .

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суд встановлює, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та дає їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів, щоб запобігти домашньому насильству в подальшому.

Відповідно до п. 7, 9 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що заявником не надано належних та допустимих доказів, що заінтересована особа ОСОБА_2 чинить відносно нього фізичне насильство та що у суду є підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч. ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки заявник на виконання свого процесуального обов`язку не надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, у суду відсутні підстави для задоволення заявлених вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник як на підставу для задоволення заяви не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні заяви за її недоведеністю.

Конфлікт, що мав місце 03.09.2020 між заявником та заінтересованою особою не може бути розцінений судом як факт домашнього насильства, а відносини між чоловіком та дружиною, які мешкають окремо один від одного та не можуть мирно вирішити питання, щодо порядку участі у вихованні дитини та місці її проживання, не є такими, за умови яких суд прийшов би до висновку про наявність домашнього насильства та необхідність застосування відносно ОСОБА_2 обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчить лише про неприязні стосунки між ними, тобто колишнім подружжям, яке намагається поділити спільну дитину.

Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення випадків домашнього насильства, вчиненого ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства відповідно до положень статті 16 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відсутні, також, в матеріалах справи і належні та допустимі докази того, що вони поставлені на профілактичний облік, як кривдники. Суд також не встановив жодних ризиків настання будь-якого насильства з боку заінтересованої особи стосовно заявника в майбутньому.

З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник був звільнений при зверненні до суду із заявою про видачу обмежувального припису, відповідно до правил статті 141 ЦПК України, необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про запобіганню та протидію домашнього насильству» ст. ст. 141, 294, 350-1, 350-8 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Московський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду.

Cуддя Майстренко О.М.