Єдиний унікальний номер 227/5242/19
Номер провадження 22-ц/804/1386/20
Єдиний унікальний номер 227/5242/19 Головуючий у 1 інстанції Левченко А.М.
Номер провадження 22-ц/804/1386/20 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Мальованого Ю.М., Космачевської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Бахмут Донецької області цивільну справу № 227/5242/19 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м.Краматорськ Донецької області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2020 року (суддя Левченко А.М.), повний текст рішення складено 26 лютого 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Краматорськ, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди завданої протиправними діями посадової особи Державного бюро розслідувань. Просив суд: стягнути на його користь, за рахунок коштів бюджету України, 1 000 000 000 грн. компенсації маральної шкоди, спричиненої протиправними діями посадової (службової) особи ДБР, які полягають у порушенні його прав через винесення незаконної постанови у кримінальному провадженні, а також за рахунок коштів Державного бюджету України судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 30.05.2019р. по справі 234/8822/19 задоволено його скаргу та скасовано незаконну постанову слідчого другого слідчого відділу Державного Бюро розслідувань (далі ДБР) Симоненко А. від 10.05.2019р. про закриття кримінального провадження №0000168 від 13.02.2019 року.

Вважає, що даною ухвалою слідчого судді констатовано порушення його (позивача) законних прав як заявника та потерпілого, а також порушення положень Конституції і вимог Законів України, і цим порушенням йому заподіяна моральна шкода, тому він має право на її відшкодування. Підставою для такого відшкодування зазначає встановлену ухвалою слідчого судді протиправну діяльність посадової особи ДБР, яка полягає у винесенні незаконної постанови, а тому вважає, що відсутні підстави для застосування спеціальної норми ст.1176 ЦК України.

Посилаючись на практику Європейського Суду з прав людини, норми ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, зазначив, що сам факт порушення його прав має нести за собою відповідну справедливу компенсацію, оскільки факт порушення прав має наслідком заподіяння моральної шкоди.

Моральна шкода полягає в марнуванні його дорогоцінного часу, з якого складається життя, часу, який він змушений був витрачати на оскарження незаконної постанови посадової особи і зобов`язання її діяти в рамках Закону. Під впливом цих неправомірних дій, вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відчув та відчуває себе приниженим та морально подавленим. Для відновлення своїх прав вимушений звертатись до суду, тобто витрачати знову час і зусилля, що не відповідає його вільному волевиявленню та свободі волі. Безвідповідальність та безкарність посадових осіб органу ДБР, які ігнорують Закон, привела до глибоких моральних страждань і розцінюється позивачем як «приховане моральне катування» та є приниженням його честі та гідності. На підставі цього, оцінює завдану йому відповідачем моральну шкоду в розмірі одного мільярду гривень.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, оскільки вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково виходив з недоведеності позивачем заподіяння йому моральної шкоди, незаконності чи протиправності дій службових осіб органу ДБР, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача та заявленою шкодою.

Вважає, що цей висновок не відповідає рішенню Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 по справі №1-10/2004, яким визначено, що «шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.»

Зазначає, що оскільки слідчим ДБР було винесено незаконну постанову, яка була скасована судом, то виникає презумпція спричинення моральної шкоди через протиправні дії слідчого ДБР, що привело до порушення його права.

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на те, що ухвала слідчого судді свідчать лише про оскарження постанови слідчого про закриття кримінального провадження, і є нічим іншим як реалізація оскарження процесуального рішення слідчого, в порядку статей 303-308 КПК України, і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, є також безпідставним, оскільки в позові він виходив з відповідальності за шкоду, спричинену незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадовою, службовою особою, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, його посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, що передбачено саме ст.ст.1173, 1174, а ні ст.1176 Цивільного кодексу України.

Не застосувавши положення ст.1174 ЦК України, суд порушив вимог ст.13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», яким встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, оскільки в обґрунтування позову він послався на правові висновки Верховного Суду України від 25.05.2016р. у справі №6-440цс16, та від 22.05.2019р. у справі №686/20012/18.

Також помилковим є висновок суду про те, що при розгляді скарги в порядку КПК України дії чи бездіяльність посадових осіб органу ДБР протиправною чи незаконною визнані не були, а сам факт скасування постанови слідчого та задоволення скарги позивача не свідчить про протиправність дій органу ДБР та завдання моральної шкоди останньому, та не створює підстав для її відшкодування, т.я. права та інтереси позивача були відповідною ухвалою поновлені, оскільки законна і обґрунтована постанова слідчого не може бути скасована.

Суд у своєму рішенні не продемонстрував розуміння нормативних приписів в обставинах конкретної справи (казуальне тлумачення), оскільки будь-яке судове рішення не може бути «шаблоном» для вирішення будь-яких справ безвідносно до встановлених у них фактів, суті спірних правовідносин і змісту позовних вимог.

Також зауважив, що предметом позову був не факт скасування постанови слідчого, як на це вказав суд в своєму рішенні, а факт незаконних та протиправних дій з боку слідчого ДБР, які полягають у винесенні незаконної та протиправної постанови про закриття кримінального провадження, котру було скасовано саме як незаконну.

Відповідно до презумпції завдавання шкоди, в даному випадку позивач не повинен доводити вину відповідачів у своїх душевних стражданнях внаслідок порушення своїх прав, як підставу стягнення моральної шкоди, а відповідач доводить відсутність своєї вини, з чого і виходить Верховний Суд України при розгляді даної категорії справ (Постанова ВС по справі №750/6330/17 від 27.11.2019 року).

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв язку із наявністю вини іншої особи або через дію об`єктивних обставин (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суд від 14.02.2018 року у справі № 686/10520/15, від 08.05.2018 у справі № 922/2026/17, від 21.09.2018 у справі №910/19960/15).

Відповідач по справі не надав жодного належного та допустимого доказу того, що його незаконними діями, позивачу не спричинено моральної шкоди (висновки ВСУ у справі № 6-435цс17 від 27.09.17 р.).

Також зазначив, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

У відзиві на апеляційну скаргу ТУ ДБР у м.Краматорську не погодилось з апеляційною скаргою позивача, оскільки вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим і таким, що не підлягає скасуванню. Суд першої інстанції повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Зазначив, що правове значення при вирішенні питання про наявність підстав для відшкодування шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України, має встановлення сукупності обставин: факту спричинення шкоди, неправомірності дій (бездіяльності), якими цю шкоду завдано, причинного зв`язку між фактом спричинення шкоди та неправомірними діями (бездіяльністю).

У випадку відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювана та шкодою, на яку посилається позивач.

Сам по собі факт, що прийняте слідчим другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР у м. Краматорську Симоненко А.Ю. у порядку КПК України процесуальне рішення про закриття кримінального провадження було скасоване судом, не свідчить про незаконність дій відповідача, оскільки постанова скасована з процесуальних підстав, заподіяння шкоди позивачу, а також і про причинний зв`язок із заподіяною моральною шкодою. До того ж, необхідність звернення до суду щодо дій органів досудового розслідування не є належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, а позивачем не доведено моральних страждань внаслідок бездіяльності відповідачів при розслідуванні кримінального провадження.

Оскарження позивачем постанови слідчого другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР у м. Краматорську Симоненко А.Ю. від 10.05.2019 про закриття кримінального провадження №0000168 від 13.02.2019 свідчить про реалізацію позивачем оспорювання процесуальної діяльності слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності посадової особи.

Позивачем подано до апеляційного суду відповідь на відзив, де останній надав пояснення, аналогічні тим, що викладені в його апеляційній скарзі.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача не погодився з доводами скарги, просив її відхилити, рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 30.05.2019 року, задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР у Донецькій області Симоненко А. від 30.05.2019р. про закриття кримінального провадження №0000168 від 13.02.2019р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.365 КК України.

Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальною нормою яка регулює підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 Цивільного кодексу України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Як вбачається з позовної заяви та встановлено судом першої інстанції, підставою для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди позивач вважав незаконне закриття слідчим Другого слідчого відділу ТУ ДБР у Донецькій області Симоненко А. кримінального провадження №0000168 від 13.02.2019р. Процесуальне рішення (постанова від 10.05.2019р.) про що, було скасоване ухвалою слідчого судді від 30.05.2019р., як передчасне, оскільки слідчим неповно з`ясовано, якими правами наділено та які повноваження відносяться до компетенції начальника слідчого відділу ТУ ДБР, в чому саме виявилось перевищення останнім службових повноважень та які наслідки вони спричинили.

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

За обставинами даної справи, винесення ухвали слідчим суддею, якою скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження, на переконання колегії, не тягне наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлена зазначена позивачем ухвала слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Відмовляючи позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої також ніяк не обґрунтований.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд в своїх постановах в подібних справах №686/13212/19 від 19.03.2020р., №639/1803/18 від 04.03.2020р., №233/1997/18 від 18.02.2020р., що враховується відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України колегією суддів суду апеляційної інстанції.

Доводи наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і обумовлені незгодою позивача з прийнятим судом рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин та з підстав, передбачених указаними нормами матеріального права, правильними, законними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди. Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення залишити без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст судового рішення складено 14 квітня 2020 року.

Головуючи суддя О.В. Агєєв