Справа № 359/92/16-ц Головуючий 1 інстанція- Журавський В.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2020 року у справі:

- за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики;

- за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,-

в с т а н о в и в:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 04 березня 2014 року відповідачка ОСОБА_1 під розписку позичила у нього грошові кошти у сумі 41500 євро, що станом на 29 грудня 2015 року становить 1083057 грн., та 14000 доларів США, що станом на 29 грудня 2015 року становить 333305 грн. Відповідачка зобов`язалася повернути позичені грошові кошти через рік, тобто 05 березня 2015 року, однак своїх зобов`язань не виконала, кошти не повернула, на його вимоги повернути борг не реагує, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідачки на його користь борг за позикою у розмірі 41500 євро та 14000 доларів США,а також стягнути витрати на оплату судового збору у сумі 6090 грн.

У квітні 2017 року відповідачка ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов, в якому просила в визнати недійсним договір позики від 04 березня 2014 року, посилаючись на те, що розписка від її імені про отримання нею в борг грошових коштів як позики, написана не нею, тобто є підробленим документом, що можливо підтвердити лише висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи.

У липні 2018 року відповідачка ОСОБА_1 подала заяву про зміну підстав зустрічного позову, в якій зазначила, що за висновком почеркознавчої експертизи встановлено, що розписка написана нею власноручно, але не 04 березня 2014 року, а значно пізніше. У зв`язку з чим, дана розписка щодо отримання заявлених позивачем коштів є неналежним і допустимим доказом у справі, оскільки не підтверджує факту отримання нею позики у вказаний в розписці час. Зазнчила, що вона та ОСОБА_2 з лютого 2010 року зустрічалися та підтримували близькі стосунки протягом декількох років. Вона мала власний

- 2 -

бізнес, а відповідач працював пілотом в Росії в авіакомпанії. Наприкінці 2013 року розпочалась Революція Гідності, внаслідок чого було обмеження по видачі депозитів, зокрема валютних, та виникли складнощі у роботі відповідача в Росії, куди ОСОБА_2 мав відлітати. 04 березня 2014 року ОСОБА_2 видав їй нотаріально посвідчену довіреність та договори з банківськими установами, де він мав рахунки в іноземній валюті (ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» на суму 10297 євро та 488384 російських рублів, AT «Банк «Фінанси та кредит» на суму 15425 євро та документи по вкладу в АКПІБ «Промінвестбанк» на суму 15428,45 євро) для вирішення питання по його банківських поточних та депозитних рахунках в Україні. Також, відповідач попросив її на підтвердження виконання зобов`язань за даним договором, надати письмову розписку зобов`язання, оскільки письмово договір доручення не видавався, а тому вона 04 березня 2014 року написала йому розписку. Вважає, що дана розписка не є підтвердженням укладення договору позики, а є зобов`язанням до договору доручення. Після відльоту відповідача вона протягом 2014 року зняла грошові кошти за достроково розірваними договорами в AT «Сбербанк Росії», зокрема за договором № 263/29/492480 від 09 вересня 2013 року на суму 147600,68 грн., які видавались протягом березня 2014 року згідно постанови НБУ № 104 виключно у гривні в сумі не перевищувала 15000 грн. і прирівнювалась до еквіваленту в євро, що підтверджується квитанціями банку. також отримала кошти за догоовром № 263/29/449192 від 25червня 2013 року на суму 134784 грн. та одночасно було придбано 504510 російських рублів.В інших банках вона грошові кошти отримувала разом із відповідачем, який був з нею і фактично особисто отримував ці кошти. Окрім того, після зняття усіх грошових коштів, відповідач при ній особисто знищив розписку, яка була написана нею власноручно, оскільки за договором доручення все було виконано. Той факт, що між нею та відповідачем існували саме дані правовідносини також підтверджується тим, що ОСОБА_2 припинив дію довіреності лише після звернення з позовом до суду за його заявою від 24 лютого 2016 року. Посилається, що договір позики, за яким ОСОБА_2 намагається стягнути безпідставно з неї грошові кошти, в дійсності ніколи не укладався, а розписка, яка надана на підтвердження укладення такого договору, складена перед зверненням до суду, свідчить про його недійсність.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2020 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за розпискою від 04 березня 2014 року у сумі 41500 євро та 14000 доларів США, та судовий збір у сумі 6090 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 , а її зустрічний позов задоволити в повному обсязі, посилаючисьна невідповідність висновків суду обставинам справи та непраильне встановлення судом характеру спірних правовідносин, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Скарга за своїм змістом повторює основні положення зустрічного позову та мотивована тим, що суд не врахував та не дав належної оцінки наданим нею доказам про характер стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в тому числі факт видачі позивачем 04 березня 2014 року на її ім`я довіреності щодо розпоряджання його банківськими та депозитними рахунками в Україні. Також, на підтвердження виконання зобов`язань за даним договором, відповідач попросив її надати письмову розписку зобов`язання, оскільки письмово договір доручення не видавався, а тому вона 04 березня 2014 року написала йому розписку. Вважає, що між нею і позивачем виникли правовідносини, які витікають із договору доручення, а не позики, і відповідно регулюються

- 3 -

ст.1000-1003 ЦК України щодо договору доручення. Суд не врахував, що з метою спотворення обставин позивач припинив 24 лютого 2016 року дію довіреності на її ім`я. Висновки суду про зміну її позиції є невірними. Вважає, що факт написання нею розписки не підтверджує факт укладання договору позики. Судом не враховано висновки Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2019 року усправі № 369/3340/16-ц та прийнято до уваги лише позицію та докази позивача, що свідчить про однобічність та упереджене ставлення до неї з боку суду.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов та відмовив у зустрічному позові, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Лук`янова Н.М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області як незаконне.

Представник позивач ОСОБА_2 адвокат Грубник Д.Л. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у зв`язку із неповерненням позичених коштів відповідачка як позичальник порушила права позивача як позикодавця, передбачені ст.ст.1046, 1049 ЦК України, які підлягають захисту, а тому із відповідачки на користь позивача необхідно стягнути борг за договором позики.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Спірні правовідносини регулюються ст.ст.1046, 1047 ЦК України, згідно яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму. Договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 березня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено в письмовій формі договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідачки грошові кошти у розмірі 41500 євро та 14000 доларів США, а відповідачка у свою чергу зобов`язався їх повернути до через один рік, тобто 05 березня 2015 року.

Також судом встановлено, що в обумовлений розпискою строк, а саме 05 березня 2015

- 4 -

року відповідачка ОСОБА_1 позику не повернула.

Згідно висновку № 2363 від 06 листопада 2017 року судово-почеркознавчої експертизи підпису та почерку, виконаних від імені ОСОБА_1 в розписці від 04 березня 2014 року, рукописний текст розписки, складеної від імені ОСОБА_1 04 березня 2014 року про те, що ОСОБА_1 взяла у ОСОБА_2 гроші в розмірі 41500 євро, виконана ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_1 під текстом розписки від 04 березня 2014 року про те, що ОСОБА_1 взяла у ОСОБА_2 гроші в розмірі 41500 євро, виконана самою ОСОБА_1 .. Дослідження з приводу встановлення статі виконавця досліджуваних записів не вирішувалось, оскільки почеркознавчим дослідженням встановлений конкретний виконавець спірних записів, до того ж висновок щодо статі виконавця надається в ймовірній формі на підставі ймовірно-статистичних методів дослідження.

Згідно висновку № 2423 від 26 січня 2018 року за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів в цивільній справі № 359/92/16-ц (провадження № 2/359/87/2017), давність виконання рукописного тексту розписки на одній сторінці розписки від 04 березня 2014 року з першого по чотирнадцятий рядок від імені ОСОБА_1 , не відповідає вказаній даті, а виконано пізніше - в період січень 2015 - листопад 2015 року. Можливість створення розписки раніше 2014 року виключається. Усі частини розписки (рукописний текст та підпис) виконані в один період.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин суд обгрунтовано захистив порушені права позивача та стягнув на його користь борг за договором позики у розмірі 41500 євро та 14000 доларів США.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволеннівимог ОСОБА_1 за зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики апеляційний суд керується наступним.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд обгрунтовував свої висновки відсутністю передбачених законом підстав для визнання недійсним оспорюваногодоговору позики.

Колегія суддів погоджується із такимим висновками.

За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 04 березня 2014 року ОСОБА_2 видав на ОСОБА_1 довіреність, якою уповноважив останню бути його представником у всіх банківських установах, в тому числі в будь-яких відділеннях АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ПАТ «Промінвестбанк», ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» з питань, пов`язаних з відкриттям, закриттям та розпорядженням від його імені поточними, депозитними та іншими видами банківських рахунків. Довіреність дійсна до 04 березня 2017 року.

Також судом встановлено, що в подальшому на підставі цієї довіреності ОСОБА_1 знімала грошові кошти з банківських рахунків, належних ОСОБА_2 . На підставі заяви ОСОБА_2 дію вище вказаної довіреності припинено 24 лютого 2016 року.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вона перебувала в дружніх відносинах. ОСОБА_1 отримувала від ОСОБА_2 41500 євро та 14000 доларів США. Зі слів ОСОБА_1 , вона суми коштів

- 5 -

отримувала в банках частинами, оскільки на той час банки не видавали одразу такі значні суми. В той період часу по вул.Київський Шлях продавалася аптека і за отримані від ОСОБА_2 грошові кошти ОСОБА_1 придбала цю аптеку. Вона бачила розписку про отримання ОСОБА_1 грошових коштів від ОСОБА_2 . При написанні розписки ОСОБА_1 вона присутня не була, а тому чи писалася дана розписка під примусом вона не знає. ОСОБА_1 вона не телефонувала та не погрожувала з приводу її боргу перед ОСОБА_2 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала, що з 1983 року вона знайома з ОСОБА_2 , вони разом працювали та перебувають в дружніх відносинах. В 2012 році, за проханням ОСОБА_2 , до неї в Грецію приїхала на відпочинок ОСОБА_1 , з якою вона тоді і познайомилася. На наступний рік вона приїхала в Україну лікувати зуби, та протягом того часу проживала у ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом не проживали. В 2013 році вони з ОСОБА_1 зайшли до аптеки, і ОСОБА_1 сказала їй, що хоче придбати вказану аптеку, яка коштує 70000 доларів США. В подальшому в 2014 році про отримання ОСОБА_1 грошових коштів від ОСОБА_2 в сумі 41500 євро та 14000 доларів США на придбання аптеки, а також про розписку їй говорила як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 . Грошові кошти на придбання аптеки ОСОБА_1 потрібні були терміново, однак на той час ОСОБА_2 знаходився в Росії. У зв`язку з цим на ОСОБА_1 було видано довіреність, на підставі якої остання мала право знімати грошові кошти з депозитних рахунків ОСОБА_2 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що з 2006 року вона знайома з ОСОБА_1 , вони разом працювали. У 2014 році вони разом працювали в агенції нерухомості. У ОСОБА_1 з ОСОБА_2 були відносини «більше, ніж дружні». У ОСОБА_1 виникли проблеми з її бізнесом, їй запропонували продати її частину аптеки. Вона думала як їй викупити іншу частину аптеки. Вона запропонувала ОСОБА_2 купити цю частину аптеки для ведення спільного бізнесу, на що він погодився. У зв`язку з постійними відрядженнями ОСОБА_2 , він видав на ОСОБА_1 довіреність на зняття коштів. І сказав, щоб ОСОБА_1 оформляла документи повністю на себе, а потім вони розберуться. Вона знімала грошові кошти в банках майже протягом двох місяців, оскільки тоді в банках були обмеження щодо видачі валюти, та зберігала їх на роботі в сейфі. Аптеку було придбано у квітні 2014 року за зняті в банках кошти. ОСОБА_1 їй повідомляла, що ОСОБА_2 просив, щоб вона написала йому розписку. Згодом ОСОБА_1 їй повідомила, що в неї з ОСОБА_2 погіршилися відносини, і вона буде віддавати йому грошові кошти, але не знає як бо курс долара нестабільний. Вона пропонувала йому переоформити на нього частину аптеки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що ОСОБА_1 вона знає з 1995 року, а ОСОБА_2 - з 1996 року. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зустрічалися, проводили час разом, їздили у відпустку. Маючи з ОСОБА_1 близькі відносини, ОСОБА_2 хотів, щоб у них був спільний бізнес, в тому числі і аптека. ОСОБА_2 перебував за кордоном, і перераховував в Україну грошові кошти, а ОСОБА_1 їх тут вже знімала з банківських рахунків. Коли відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погіршилися, він наполіг на тому, щоб ОСОБА_1 написала йому розписку, він їй погрожував. Вона їздила особисто з ОСОБА_1 в торговий центр, де остання мала зустрітись з ОСОБА_2 та написати йому розписку, та чекала її в сусідньому приміщенні в полі зору. Про це її попросила ОСОБА_1 , оскільки вона переживала за своє життя. Після цього ОСОБА_1 повідомила, що вона під тиском написала розписку.

Відповідачка ОСОБА_1 зустрічний позов мотивує тим, що позивач 04 березня 2014 року на її ім`я видав довіреність щодо розпоряджання його банківськими та

- 6 -

депозитними рахунками в Україні, а розписка складена нею на підтвердження виконання зобов`язань за даним договором.

Колегія суддів вважає, що такі доводи не знайшли свого підтвердження, оскільки, посилаючись на вказані обставини відповідачка всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що розписка якимось чином пов`язана із виданим їй дорученням, чи випливає з нього.

По-перше, зміст розписки, виданої відповідачкою, є зрозумілим і не викликає неясностей. У розписці чітко вказано, що відповідачка ОСОБА_1 взяла кошти в борг у ОСОБА_2 і зобов`язується їх повернути через рік, що у свою чергу свідчить про виникнення між сторонами правовідносин за договором позики (ст.1046 ЦК України).

По-друге, розписка не містить будь-яких згадувань чи посилань на те, що вона складена на підтвердження виконання зобов`язань за договором доручення, та в чому полягає таке підтвердження.

По-третє, факт укладення договору позики та отримання коштів не може оспорюватися за допомогою показів свідків, що передбачено ст.1051 ЦК України, згідно якої, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Аналогічні положеня містить ч.1 ст.218 ЦК України, яка зазначає, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

По-четверте, факт існування між сторонами певних відносини, пов`язаних із отриманням відповідачкою коштів з банківських рахунків позивача на підставі виданої ним довіреності, не свідчить про недійсність договору позики розписки.

Доводи апеляційної скарги про те, що з метою спотворення обставин позивач припинив 24 лютого 2016 року дію довіреності на її ім`я безпідставні надумані і не стосуються предмета спору. Право довірителя припинити у будь-який час на власниий розсуд дію довіреності є безумовним і передбачене ч.2 ст.1008 ЦК України. Намагання відповідачки пов`язати ці події недоречні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що факт написання відповідачкою розписки не підтверджує факт укладання договору позики та отримання нею грошових коштів за розпискою колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Суд першої інстанції вірно врахував, що Верховним Судом України у цілому ряді постанов, зокрема: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16, сформульовано правовий висновок про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в

- 7 -

повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Аналогічна позиція викладена у постановіі Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц.

За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи скарги про неукладеність договору позики у зв`язку із непередачею коштів, як такі, що не знайшли свого підтвердження.

Це ж стосується посилань скаржника на судову практику, зокрема постанову Верховного Суду від 22 серпня 2019 року усправі № 369/3340/16-ц, які безпідставні з викладених вище підстав, бо у вказаній постанові якраз йдеться про підтвердження факту отримання коштів наданою позикодавцем розпискою, що відповідає матеріалам даної справи, з наявної у матеріалах якої розписки чітко вбьачається, що взяла в борг грошові кошти.

Доводи скарги про те, що судом при ухваленні рішення прийнято до уваги лише позицію та докази позивача, що свідчить про однобічність та упереджене ставлення до відповідачки з боку суду необзгрунтовані. З тексту рішення вбачається, що суд повно та об`єктивно надав оцінку усід поданим стороанми доказам, в тому числі доказам поданим відповідачкою. Незгода останньої із оцінкою судом наданих нею доказів, наведеною у судовому рішенні, не свідчить про однобічність та упереджене ставлення до неї з боку суду.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводамвідповаідачки, викладеним у апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

- 8 -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: