Справа № 338/258/20
Провадження № 22-ц/4808/1176/20
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду, ухвалене суддею Шишком О.А. 26 серпня 2020 року в селищі Богородчани у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної організації «Резиденція «Синьогора», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача генеральний директор Державної організації «Резиденція «Синьогора» Капій Ігор Михайлович, про скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Державної організації «Резиденція «Синьогора» про скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог мотивовано тим, що позивач в 2006 році була прийнята на роботу в Державну організацію «Резиденція «Синьогора» та на момент звільнення працювала на посаді адміністратора відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу.

Наказом т.в.о. генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» №6 від 03.02.2020 року її було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Зазначає, що її звільненню передувало те, що 30.08.2019 року Наказом т.в.о. генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» №85 було внесено зміни в штатний розпис ДО «Резиденція «Синьогора», зокрема п. 1.2 виведено посади у відділі забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу: посаду «Менеджер у готельному господарстві» - одну штатну одиницю, посаду «Адміністратор» - чотири штатні одиниці, посаду «Сестра господиня» - одну штатну одиницю, посаду «Оператор пральних машин 2 р.» - одну штатну одиницю. При цьому п. 1.5 даного Наказу у відділі забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу введено наступні посади: посаду «Заступник начальника відділу» - одну штатну одиницю, посаду «Комірник» - одну штатну одиницю.

Наказом т.в.о. генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» №86 від 30.08.2019 року введено в дію штатний розпис ДО «Резиденція «Синьогора» на 2019 рік з 02.09.2019 року.

Як вбачається із вищевказаних наказів, підставою для зменшення штатної чисельності та скорочення посад є неефективна діяльність підрозділів, що призвела до збитковості та додаткового навантаження на спеціальний фонд організації (виплата заробітної плати працівникам, оплата комунальних послуг, утримання майна тощо). Однак в попередньо затвердженому штатному розписі, котрий діяв до 02.09.2019 року, та в діючому штатному розписі передбачено однакову кількість посад, що свідчить про те, що на момент затвердження нового штатного розпису жодних змін ні в структурі організації, ні в штаті працівників не відбулося.

Зазначає, що Керівником державного управління справами відповідно до Положення про ДО «Резиденція «Синьогора» було затверджено тільки штатний розпис 29.08.2019 року, за яким зміни в штаті та структурі організації не відбуваються, а лише зменшується спеціальний фонд заробітної плати. Після винесення наказів №№85, 86 30.08.2019 року новий штатний розпис вже не розроблявся і не затверджувався, а вносити зміни своїм наказом після затвердження штатного розпису Керівником ДУС генеральний директор не уповноважений.

На підставі наведеного вважає, що т.в.о. генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» ОСОБА_2 незаконно звільняв працівників, керуючись власними наказами про внесення змін у штатний розпис, хоча в законно передбаченому порядку жодних змін ні в структурі, ні в штатному розписі не відбулося.

Крім того, позивачу пропонувалися вакантні посади ще станом на 15.10.2019 року, а із вказаного часу по момент звільнення про наявність вакантних посад її не повідомляли.

Також як вбачається з листа Первинної профспілкової організації ДО «Резиденція «Синьогора» від 16.12.2019 року №18, профспілковий комітет не надав згоди на звільнення позивача у зв`язку із тим, що у сім`ї немає інших осіб із самостійним заробітком.

Просила визнати незаконним та скасувати Наказ №16 ДО «Резиденція «Синьогора» від 03.02.2020 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді адміністратора відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу ДО «Резиденція «Синьогора»; стягнути з ДО «Резиденція «Синьогора» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.02.2020 року до дня поновлення на роботі.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 08.05.2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача генерального директора Державної організації «Резиденція «Синьогора» Капія Ігоря Михайловича.

Рішенням Богородчанського районного суду від 26 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На її думку судом першої інстанції не було взято до уваги, що звільнення позивача відбулося з порушенням визначеної процедури.

Так, в матеріалах справи міститься лист профспілки працівників державних установ від 29.10.2019 року №94/01-16 та лист Управління держпраці в Івано-Франківській області від 19.11.2019 року №16-07/15-10/6858, із змісту яких вбачається, що при здійсненні перевірки процедури звільнення у зв`язку зі зміною штатного розпису керівництвом ДО «Резиденція «Синьогора» було допущено порушення вимог ст. 22 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст. 49-4 КЗпП України.

Також у штатному розписі, який вводився з 02.09.2019 року, у відділі забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу вводилася посада заступника начальника відділу, однак позивачу вона не пропонувалася.

Крім того, незважаючи на введення в дію нового штатного розпису з 02.09.2019 року, в якому не було передбачено посад адміністратора відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу, ОСОБА_1 ще п`ять місяців табелювалася по вказаній посаді.

Зазначає також, що в матеріалах справи міститься лист-відповідь первинної профспілкової організації, яка надала мотивовану відмову в наданні згоди на звільнення позивача.

Вважає, що відповідачем в порушення вимог закону введено в дію новий штатний розпис ще до звільнення працівників, посади яких скорочуються.

Також наказ про необхідність внесення змін у структуру і штатний розпис організації мав бути погоджений з виборним органом первинної профспілкової організації за три місяці до звільнення працівників, що є офіційною інформацією про початок проведення спільних консультацій відповідно до ст. 49-4 КЗпП України.

На підставі наведеного просить рішення Богородчанського районного суду від 26 серпня 2020 року скасувати, ухвали нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ДО «Резиденція «Синьогора» подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що штатний розпис організації зі змінами затверджений Керівником Державного управління справами Борзовим С.С. 29.08.2019 року та введений в дію з 02.09.2019 року. 04.09.2019 року ОСОБА_1 була письмово попереджена про скорочення посади адміністратора відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу і їй було запропоновано всі вакантні на той час посади, однак одержувати таке попередження вона відмовилася, про що було складено відповідний акт. 15.10.2019 року ОСОБА_1 повторно попереджалася про наступне вивільнення, і їй були запропоновані посади, вакантні на той час. Проте вона не погодилася на переведення на запропоновані посади, про що письмово зазначила на списку вакантних посад станом на 15.10.2019 року. Зазначає, що у ДО «Резиденція «Синьогора» дійсно мали місце зміни у штатному розписі, позивач була належним чином попереджена про наступне вивільнення та ознайомлена з переліком вакантних посад, і відмовилася від переведення на вакантну посаду. Таким чином вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду залишити без змін.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача генеральний директор ДО «Резиденція «Синьогора» ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом, позивач ОСОБА_1 з 17.01.2006 року працювала в ДО «Резиденція «Синьогора» на посаді адміністратора відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу (т. 1, а.с. 214-215).

30.08.2019 року Наказом т.в.о. генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» Капія І.М. №85 з метою належного використання державних коштів, зокрема, спеціального фонду, покращення фінансового стану організації та результативності функціонування її структурних підрозділів, оптимізації витрат організації відповідно до отримуваних доходів, а також з метою раціонального використання людських ресурсів внесено зміни до штатного розпису на 2019 рік: у господарсько-виробничому відділі виведено посади маляра та столяра, у відділі забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу - посади менеджера у готельному господарстві, адміністратора (чотири штатні одиниці), сестри-господині, оператора пральних машин 2 р. та прибиральника території, в оздоровчо-лікувальному комплексі - посади фельдшера, сестри медичної з фізіотерапії, сестри медичної. Цим же наказом введено у штатний розпис в інженерно-технічній службі резиденції та готельного комплексу - дві посади муляра 4 р., чотири посади штукатура 4 р., три посади маляра 4 р., посади покрівельника будівельного 4 р. та столяра 4 р.; у відділі забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу введено посади заступника начальника відділу та комірника (т. 1, а.с. 18-27, 29-31).

Наказом т.в.о. генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» ОСОБА_2 №86 від 30.08.2019 року штатний розпис ДО «Резиденція «Синьогора», затверджений керівником Державного управління справами, уведено в дію з 2 вересня 2019 року та зобов`язано керівників структурних підрозділів внести до 27 вересня 2019 року відповідні зміни до посадових інструкцій працівників відділів (т. 1, а.с. 32-33).

Згідно Наказу т.в.о генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» ОСОБА_2 №106 від 02.09.2019 року зобов`язано попередити працівників про скорочення посад з 04.11.2019 року, а саме: менеджера у готельному господарстві, адміністратора (чотири штатні одиниці), сестру-господиню у готельному господарстві відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу, фельдшера та сестру медичну оздоровчо-лікувального комплексу; ознайомити працівників, які працюють на цих посадах, під підпис; запропонувати всім працівникам, хто підпадає під скорочення, переведення за їх згодою на вакантні посади та професії; у разі відмови від переведення або браку вільних посад підготувати документи для скорочення відповідних працівників та звільнення їх за п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 152-154).

04.09.2019 року ОСОБА_1 листом №285 було попереджено про скорочення посади адміністратора відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу та про наступне вивільнення, повідомлено про наявність вакантних посад в ДО «Резиденція «Синьогора» згідно доданого списку та запропоновано у разі згоди на переведення на одну із вакантних посад подати відповідну заяву. Також ОСОБА_1 було попереджено, що у разі відмови від переведення на запропоновані вакантні посади трудовий договір буде розірвано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги середньомісячного заробітку (т. 1, а.с. 155-159).

Як вбачається з копій актів від 04.09.2019 року, складених першим заступником генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» Височанським В.В., провідним юрисконсультом ОСОБА_3 та старшим інспектором з кадрів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 відмовилась від попередження про наступне вивільнення №285 від 04.09.2019 року, а також від підпису наказів №85 та №86 від 30.08.2019 року, №106 від 02.09.2019 року, акту №352 від 04.09.2019 року (т. 1, а.с. 160-161).

15.10.2019 року листом №410 позивача повторно повідомлено про наступне вивільнення та запропоновано вакантні на той час посади згідно списку. ОСОБА_1 із даним попередженням ознайомилася, про що свідчить її підпис, однак заначила, що на переведення на запропоновані посади не згідна (т. 1, а.с. 39-42, 162-165).

02.12.2019 року генеральний директор ДО «Резиденція «Синьогора» ОСОБА_2 звернувся з поданням №418 до профспілкового комітету Первинної профспілкової організації ДО «Резиденція «Синьогора» про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 168-169).

Листом №16 від 16.12.2019 року Первинна профспілкова організація ДО «Резиденція «Синьогора» надала відповідь, що не надає згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із тим, що у сім`ї немає інших осіб із самостійним заробітком (т. 1, а.с. 170).

Згідно копій наказів генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» №206 від 10.12.2019 року та №1 від 02.01.2020 року ОСОБА_1 було надано щорічну основну відпустку з 18.12.2019 року по 02.01.2020 року та з 03.01.2020 року по 31.01.2020 року відповідно до її заяв (т. 1, а.с. 166-167).

Наказом генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» Капія І.М. №16 від 03.02.2020 року ОСОБА_1 була звільнена 03.02.2020 року з посади адміністратора відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу у зв`язку зі скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки (т. 1, а.с. 38).

Згідно копії відповіді на звернення позивача Івано-Франківської обласної організації профспілки працівників державних установ №94/01-16 від 29.10.2019 року керівником установи не дотримано вимог ст. 22 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст. 49-4 КЗпП України. Рекомендовано неухильно дотримуватися чинного законодавства України при розірванні трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а саме вимог ст. 43 КЗпП України (розірвання трудового договору за попередньою згодою профспілкового комітету), ст. 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (порядок розгляду подання щодо надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця) з врахуванням ст. 42 КЗпП України (переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників) (т. 1, а.с. 44).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача із займаної посади відбулося з дотриманням встановленого законом порядку, оскільки у відповідача мали місце зміни в штаті працівників, позивач була належним чином ознайомлена з переліком вакантних посад та відмовилася від переведення на вакантну посаду, а відмова профспілкового органу в наданні згоди на розірвання трудового договору є необґрунтованою.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Обґрунтовуючи поданий позов та апеляційну скаргу, сторона позивача посилалася на те, що в попередньо затвердженому штатному розписі, який діяв до 02.09.2019 року, та в діючому штатному розписі передбачено однакову кількість посад, отже на момент затвердження нового штатного розпису жодних змін ні в структурі організації, ні в штаті працівників не відбулося, а фактично тільки зменшено спеціальний фонд заробітної плати.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, копій штатного розпису ДО «Резиденція «Синьогора» від 01.01.2019 року та від 02.09.2019 року (т. 1, а.с. 19-28), у даній організації відбулося виведення серед інших усіх (4-ох) штатних посад адміністратора спеціального фонду відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу.

В листі Міністерства праці та соціальної політики України від 07.04.2011 року №114/06/187-11 «Щодо надання роз`яснення», роз`ясненнях Міністерства юстиції України від 25.01.2011 року зазначено, що скорочення чисельності та скорочення штату поняття не тотожні. Чисельність працівників це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Тоді як штат працівників це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися.

Таким чином висновки суду першої інстанції про те, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці є законними та обґрунтованими.

Згідно з частиною третьою статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Пунктами 1.2, 6.4 Положення про ДО «Резиденція «Синьогора» в новій редакції, затвердженого Розпорядженням Керівника Державного управління справами від 05.12.2016 року №316, передбачено, що Організація є неприбутковою бюджетною установою, що повністю утримується за рахунок коштів загального та спеціального (власні надходження бюджетних установ) фондів державного бюджету, уповноваженим органом управління якої є Державне управління справами (далі - Орган управління майном). Затвердження організаційно-управлінської структури та штатного розпису Організації належить до виключної компетенції Органу управління майном (т. 1, а.с. 7-17).

Судом встановлено, що штатний розпис ДО «Резиденція «Синьогора», який введено в дію з 02.09.2019 року і яким не передбачалися посади адміністратора відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу, був затверджений у встановленому законом та Положенням порядку Керівником Державного управління справами ДО «Резиденція «Синьогора» ОСОБА_5 29.08.2019 року.

Даних про те, що генеральним директором організації було введено в дію ще один штатний розпис, відмінний від вказаного, матеріали справи не містять.

Таким чином посилання позивача на те, що Керівником державного управління справами 29.08.2019 року було затверджено штатний розпис, за яким зміни в штаті та структурі організації не відбуваються, тільки зменшується спеціальний фонд заробітної плати, а генеральним директором після його затвердження вносилися зміни, не передбачені в цьому штатному розписі, є голослівними та не підтверджені належними доказами.

Згідно змісту Наказу генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» ОСОБА_2 від 30.08.2019 року такий видавався саме у зв`язку із затвердженням нового штатного розпису ДО «Резиденція «Синьогора» на 2019 рік Керівником Державного управління справами 29.08.2019 року (т. 1, а.с. 33).

Слід зазначити, що розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Так, за загальним правилом, встановленим частиною першою статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.

При цьому у практиці державних установ та організацій має місце затвердження нового штатного розпису до звільнення працівників з посад, які у ньому не передбачені.

Згідно роз`яснень Міністерства юстиції України від 25.01.2011 року працівники, яких попереджено про наступне вивільнення, і посади яких відсутні у новому штатному розписі, продовжують працювати ще не менше двох місяців і отримують заробітну плату. Виплата заробітної плати у даному випадку здійснюється на підставі положень чинного трудового договору, дію якого не припинено, тобто трудовий договір продовжується.

Наведене спростовує твердження ОСОБА_1 та її представника про наявність поршень законодавства у зв`язку з тим, що відповідачем введено в дію новий штатний розпис ще до звільнення працівників, посади яких скорочуються, і, незважаючи на введення в дію нового штатного розпису, в якому не було передбачено посад адміністратора відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу, ОСОБА_1 до дня звільнення табелювалася по вказаній посаді.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 04.09.2019 року та 15.10.2019 року попереджалася про наступне вивільнення та у зв`язку з перебуванням у відпустці з 18.12.2019 року по 31.01.2020 року була звільнена згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України 03.02.2020 року в наступний робочий день після її виходу на роботу.

Що стосується посилань апеляційної скарги на те, що у штатному розписі, який вводився в дію з 02.09.2019 року, у відділі забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу вводилася посада заступника начальника відділу, однак позивачу при повторному повідомленні про наступне вивільнення вона не пропонувалася і з часу повторного попередження по момент звільнення про наявність вакантних посад її не повідомляли, то слід зазначити наступне.

Так, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-3048цс15).

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року №6-40цс15, у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі №676/3124/16-ц (провадження №61-16439св18).

Як вбачається з матеріалів справи, 04.09.2019 року ОСОБА_1 разом з попередженням про звільнення було повідомлено про наявність вакантних посад в організації згідно долученого списку, в тому числі посади заступника начальника відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу (т. 1, а.с. 157-159), однак вона відмовилася від ознайомлення з ним, про що було складено відповідні акти (т. 1, а.с. 160-161).

Згідно копії Наказу генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» Капія І.М. від 15.10.2019 року №148 з 21.10.2019 року на вакантну посаду заступника начальника відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу переведено ОСОБА_6 на підставі її згоди від 02.09.2019 року при ознайомленні з попередженням про звільнення №278 та заяви від 15.10.2019 року (т. 1, а.с. 216-222).

15.10.2019 року ОСОБА_1 надавався список вакантних посад в організації на той час. Вона ознайомилася із даним попередженням, про що свідчить її підпис, однак заначила, що на переведення на запропоновані посади не згідна (т. 1, а.с. 162-165).

При цьому позивач не надала доказів про наявність на час її звільнення інших вакантних посад, які б вона могла зайняти, або про свою згоду зайняти посаду заступника начальника відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу.

Статтею 42 КЗпП України визначено переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Однак, якщо посада, яка підлягає виключенню зі штатного розпису, єдина, то, відповідно, і конкурувати працівникові на умовах, визначених даною статтею, нема з ким. Переважне право залишитися на роботі з`ясовується у разі проведення звільнення працівників і не стосується випадків переведення працівників за їх згодою власником чи уповноваженим ним органом в межах підприємства, установи, організації.

Таким чином, з огляду на те, що в ДО «Резиденція «Синьогора» відбулося виведення усіх (4-ох) штатних посад адміністратора спеціального фонду відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу, а у новому штатному розписі такої посади не передбачено, то в даному випадку вимоги ст. 42 КЗпП України не застосовуються.

Щодо тверджень сторони позивача про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на порушення ДО «Резиденція «Синьогора» вимог ст. 22 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст. 49-4 КЗпП України та на наявність в матеріалах справи листа-відповіді первинної профспілкової організації щодо відмови в наданні згоди на звільнення позивача, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, має бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.

Згідно із частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

В постанові Верховного Суду від 20.06.2019 року у справі №226/1664/18 (провадження №61-6930св19) зазначено, що розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень частини сьомої статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Відповідно до висновку Первинної профспілкової організації ДО «Резиденція «Синьогора» №16 від 16.12.2019 року остання не надає згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що у сім`ї немає інших осіб із самостійним заробітком (а.с. 170).

Разом з тим така обставина може братися роботодавцем до уваги як перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації згідно ст. 42 КЗпП України, однак не є правовим обґрунтуванням незаконності звільнення працівника в розумінні ст. 43 КЗпП України.

Отже рішення профспілкового комітету не містить достатньої аргументації та посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав, а тому судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідач мав право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, тобто відповідачем були дотримані вимоги законодавства під час звільнення позивача з роботи.

Крім того слід зазначити, що ст. 49-4 КЗпП України, на порушення норм якої вказує позивач, передбачено обв`язок завчасного надання професійним спілкам інформації, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення, а також проведення консультацій з професійними спілками не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення про такі заходи у випадку ліквідації, реорганізації підприємств, зміни форм власності або часткового зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці.

Однак, наведені норми права в даному випадку застосуванню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, а фактично зводяться до переоцінки доказів.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду від 26 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 20 листопада 2020 року.