ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9278/16-ц Номер провадження 22-ц/814/1493/20Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова А.О., Триголова В.М.

при секретарі Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

представник особи, яка не брала участь у справі - Паскевич Ю.О.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Полтавської міської ради

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2016 року, ухвалене суддею Тімошенко Н.В., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Полтавської міської ради, комунального підприємства «Полтава-Сервіс» про зобов`язання вчинити дії та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Полтавської міської ради, комунального підприємства «Полтава-Сервіс» про зобов`язання вчинити дії та визнання права власності, в якому просив визнати право власності за ПП «Карсад І» на об`єкти майна, які знаходяться на автостоянці за адресою по АДРЕСА_1 , а саме: будівля охорони А, будівля охорони Б (незавершене будівництво), огорожа № 1 4049 м., ворота № 2, № 3, замощення № 4; зобов`язати уповноважену реєстраційну службу зареєструвати право власності на об`єкти майна, які знаходяться на автостоянці за адресою по АДРЕСА_1 , а саме: будівля охорони А площею 8,8 кв.м., будівля охорони Б площею 56,3 кв.м., огорожа № 1 площею 426,3 кв.м., ворота №2 площею 7,7, ворота №3 площею 10,6 кв.м., замощення №4 площею 124 кв.м.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням 10 сесії шостого скликання Полтавської міської ради від 28.04.2011 року «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для влаштування автостоянки по АДРЕСА_1 " надано комунальному підприємству «Полтава - Сервіс» Полтавської міської ради дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку орієнтованою площею 0,3823 га по АДРЕСА_1 для влаштування автостоянки. На виконання вищевказаного рішення між комунальним підприємством «Полтава-Сервіс" Полтавської міської ради та приватним підприємством «Карсад І» укладено договір № 216 про співробітництво на комунальній автостоянці від 10 листопада 2011 року. На наданії земельній ділянці розташований об`єкт права власності приватного підприємства «Карсад І», а саме: автостоянка за адресою АДРЕСА_1 , яка побудована за кошти ПП «Карсад І». Комунальне підприємство «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради з метою ефективної роботи по створенню та облаштуванню додаткових місць для зберігання автотранспорту на комунальній автостоянці по АДРЕСА_1 передало приватному підприємству «Карсад І» права по організації та створенню належних умов для зберігання автотранспорту на комунальній автостоянці в компенсацію за використання цих прав сплачує комунальному підприємству «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради грошові кошти. З метою врегулювання даних відносин між сторонами укладено договір про співробітництво на комунальній АДРЕСА_1 від 10 листопада 2011 року. Для організації тимчасової комунальної автостоянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , на підставі рішення тринадцята сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 07 вересня 2011 року укладено договір оренди землі від 04 листопада 2011 року між Полтавською міською радою, в особі першого заступника міського голови Стеценка В.В., та комунальним підприємством «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради. В оренду передана земельна ділянка площею 4049 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки: :18:001:0107, з орендною платою на рік 22 003,08 грн. З метою створення єдиного майнового комплексу приватним підприємством «Карсад І» на зазначеній ділянці здійснено будівництво охоронного приміщення. На земельній ділянці за адресою по АДРЕСА_1 знаходяться обєкти майна приватного підприємства «Карсад І», а саме: будівля охорони А, будівля охорони Б (незавершене будівництво), огорожа № 1 4049 м., ворота № 2, № 3, замощення №4. Позивач вказує, що віндиректором ПП «Карсад І». На даний час виникла необхідність у реєстрації даного майна, тому вимушений звернутися до суду. Просив позов задовольнити.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до виконавчого комітету Полтавської міської ради, комунального підприємства «Полтава-Сервіс» про зобов`язання вчинити дії та визнання права власності - задоволено.

Визнано за приватним підприємством «Карсад І» право власності на об`єкти майна, які знаходяться на автостоянці за адресою по АДРЕСА_1 , а саме: будівля охорони А, будівля охорони Б (незавершене будівництво), огорожа №1 4049 м., ворота №2, №3, замощення №4.

Зобов`язано уповноважену реєстраційну службу зареєструвати за приватним підприємством «Карсад І» право власності на об`єкти майна, які знаходяться на автостоянці за адресою по АДРЕСА_1 , а саме: будівля охорони А площею 8,8 кв.м., будівля охорони Б площею 56,3 кв.м., огорожа №1 площею 426,3 кв.м., ворота №2 площею 7,7, ворота №3 площею 10,6 кв.м., замощення №4 площею 124 кв.м.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2017 року заява ОСОБА_1 про виправлення описки у рішенні Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2016 року задоволена.

Виправлено описку у рішенні Октябрського районного суду м. Полтави від 23грудня 2016 року, викладено другий та третій абзац резолютивної частини рішення у в наступній редакції: «Визнати за приватним підприємством «Карсад І» право власності на об`єкти майна, які знаходяться на автостоянці за адресою по АДРЕСА_1 , а саме: будівля охорони А площею 8,8 кв.м., будівля охорони Б (незавершене будівництво) площею 56,3 кв.м., огорожа №1 площею 426,3 кв. м., ворота №2 площею 7,7 кв.м., ворота №3 площею 10,6 кв.м., замощення №4 площею 124 кв.м.»

«Зобов`язати уповноважену реєстраційну службу зареєструвати за приватним підприємством «Карсад І» право власності на об`єкти майна, які знаходяться на автостоянці за адресою по АДРЕСА_1 , а саме: будівля охорони А площею 8,8 кв.м., будівля охорони Б (незавершене будівництво) площею 56,3 кв.м., огорожа №1 площею 426,3 кв.м., ворота №2 площею 7,7 кв.м., ворота №3 площею 10,6 кв.м., замощення №4 площею 124 кв.м.».

Рішення суду мотивоване тим, що позов є доведеним та підлягає задоволенню, оскільки згідно ч.1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів та відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а згідно ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій» фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об`єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов`язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об`єкта містобудування.

В апеляційній скарзі Полтавська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнята до провадження та розглянута позовна заява, яка не містить обставин щодо порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача та пред`явлена до неналежного суду, подання позову спрямовано на вирішення питання щодо визнання права власності на об`єкти майна за ПП «Карсад І» та вчинення дій щодо реєстрації відповідного права за цим підприємством і вказані правовідносини жодним чином не пов`язані з правоздатністю фізичної особи ОСОБА_1 . Рішенням суду визнано право власності за ПП «Карсад І»,Ж яке взагалі не було залучено до участі у справі. Суд розглянув позов, який пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет не наділений повноваженнями на участь у правовідносинах, які становлять предмет спору, відсутні належні та допустимі докази порушення прав позивача вказаним органом місцевого самоврядування, суд першої інстанції поклав зобов`язання щодо реєстрації права власності на особу, яка не приймала участь у справі, не залучено до участі у справі власника земельної ділянки в особі уповноваженого органу, на права і обов`язки якого вплинуло рішення суду, а саме Полтавську міську раду, з правами якої пов`язано користування та розпорядження земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , оскільки вона є її власником. Судом першої інстанції неправильно застосовано ст. 331 ЦК України, норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який затверджений постановою КМ України від17.10.2013 р. №868. Проведення державної реєстрації здійснюється і здійснювалося станом на 23.12.2016 р. шляхом подання заявником (уповноваженою особою) заяви та відповідних документів (у даних правовідносинах передбачених п. 49 Порядку) безпосередньо до органу, який проводить реєстрацію і лише в разі відмови в державній реєстрації відповідного права, якщо особа буде вважати її незаконною, можливе звернення до суду у встановленому законом порядку. Докази подання до органу, який проводить реєстрацію документів, визначених п. 49 Порядку, та відмови за наслідками їх розгляду позивачем не подавалися. Нормами ДБН не визначено правового статусу автостоянки як об`єкта нерухомого майна. Судом неправильно застосовано ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» та «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», який затверджений постановою КМ України від 22.09.2004 р. №1243 та приписів ст. 392 ЦК України. Позивач як фізична особа не надав жодного належного і допустимого доказу набуття права власності на спірне майно. Має місце пред`явлення позову про визнання права власності на певні споруди, які не є об`єктами нерухомого майна, з метою уникнення встановленої законодавством процедури набуття такого права, визначеного для відповідної категорії об`єктів. Вказаний позов пред`явлено формально не для визнання, а для набуття права власності у спосіб, не передбачений законом. Судом першої інстанції не були застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що рішенням 10 сесії шостого скликання Полтавської міської ради від 28.04.2011 року «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для влаштування автостоянки по АДРЕСА_1 " надано комунальному підприємству «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку орієнтованою площею 0,3823 га по АДРЕСА_1 для влаштування автостоянки (а.с. 18).

На виконання вищевказаного рішення між комунальним підприємством «Полтава-Сервіс" Полтавської міської ради та приватним підприємством «Карсад І» укладено договір № 216 про співробітництво на комунальній автостоянці від 10 листопада 2011 року (а.с. 10-11).

На наданії земельній ділянці розташований об`єкт права власності приватного підприємства «Карсад І», а саме: автостоянка за адресою АДРЕСА_1 , яка побудована за кошти ПП «Карсад І».

Комунальне підприємство «Полтава-сервіс» Полтавської міської ради з метою ефективної роботи по створенню та облаштуванню додаткових місць для зберігання автотранспорту на комунальній автостоянці по АДРЕСА_1 передало приватному підприємству «Карсад І» права по організації та створенню належних умов для зберігання автотранспорту на комунальній автостоянці в компенсацію за використання цих прав сплачує комунальному підприємству «Полтава сервіс» Полтавської міської ради грошові кошти.

З метою врегулювання даних відносин між сторонами укладено договір про співробітництво на комунальній АДРЕСА_1 від 10 листопада 2011 року.

Для організації тимчасової комунальної автостоянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , на підставі рішення тринадцята сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 07 вересня 2011 року укладено договір оренди землі від 04 листопада 2011 року між Полтавською міською радою, в особі першого заступника міського голови Стеценка В.В., та комунальним підприємством «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради (а.с.13-15).

В оренду передана земельна ділянка площею 4049 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки: :18:001:0107, з орендною платою на рік 22 003,08 грн.

З метою створення єдиного майнового комплексу приватним підприємством «Карсад І» на зазначеній ділянці здійснено будівництво охоронного приміщення. На земельній ділянці за адресою по АДРЕСА_1 знаходяться обєкти майна приватного підприємства «Карсад І», а саме: будівля охорони А, будівля охорони Б (незавершене будівництво), огорожа № 1 4049 м., ворота № 2, № 3, замощення №4 (а.с. 7).

Посилаючись на частину 1 статті 328 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів, та на статтю 392 Цивільного кодексу України, згідно якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

По справі вбачається, що предметом позову ОСОБА_1 , як фізичної особи, є визнання права власності за ПП «Карсад І» на об`єкти майна, які знаходяться на автостоянці за адресою по АДРЕСА_1 , а саме: будівля охорони А, будівля охорони Б (незавершене будівництво), огорожа № 1 4049 м., ворота № 2, № 3, замощення № 4; зобов`язати уповноважену реєстраційну службу зареєструвати право власності на об`єкти майна, які знаходяться на автостоянці за адресою по АДРЕСА_1 , а саме: будівля охорони А площею 8,8 кв.м., будівля охорони Б площею 56,3 кв.м., огорожа № 1 площею 426,3 кв.м., ворота №2 площею 7,7, ворота №3 площею 10,6 кв.м., замощення №4 площею 124 кв.м.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, не врахував, що чинним законодавством передбачено спеціальну процедуру набуття права власності на новостворене майно, якщо воно таким є.

Визнання права власності на нерухоме майно за юридичною особою у такий спосіб, який обрано позивачем фізичною особою, є порушенням норм ЦПК України, діючого законодавства у сфері будівництва, містобудування, архітектури та вимог ЦК, є порушенням прав Полтавської міської ради, як власника земель комунальної власності та прав Державної архітектурно-будівельної інспекції України, як органу контролю у сфері ведення будівельних робіт та дотримання забудовником вимог ДБН.

У даній справі позивачем є фізична особа ОСОБА_1 , який пред`явив вимоги до виконавчого комітету Полтавської міської ради та КП «Полтава-Сервіс», згідно яких просив суд визнати право власності за ПП «Карсад І» набудівлі охорони, які знаходяться на автостоянці за вище вказаною адресою.

У позовній заяві позивач вказує, що він директором КП «Полтава-Сервіс», проте, належних та допустимих доказів на підтвердження цього по справі не надано, з наданої до суду першої інстанції виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не вбачається, що позивач є директором вказаного підприємства (а.с. 103).

Крім цього, якщо існує спір про право між юридичними особами, то його вирішення відноситься до повноважень іншої юрисдикції, у залежності від того, який спосіб захисту порушеного чи невизнаного права обере позивач-юридична особа: чи то оскарження дій (бездіяльності) іншої юридичної особи чи визнання права власності.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом наведеної норми об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Способи захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

За загальним правилом юридична особа, у тому числі і приватне підприємство, набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Приватним є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи.

Приватне підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами (ст. 92 ЦК України, ст. 62,63, 113 ГК України).

Після створення і державної реєстрації приватного підприємства у встановленому порядку його засновник (засновники) реалізують свої корпоративні права відповідно до ст. 167 ГК України, тобто вони не є власниками майна і майнових прав підприємства, а реалізують правомочності на свою участь в управлінні підприємством, отримання певної частки прибутку (дивідендів) цього підприємства та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (ст. 239 ЦК України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи (пункти 8.2 8.4 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17)

.

По справі вбачається, що заявлені ОСОБА_1 , як фізичною особою, вимоги спрямовані на створення цивільних прав у ПП «Карсад І», а саме на виникнення у цього підприємства права власності на спірні об`єкти.

У позові відсутні обґрунтування щодо порушення, невизнання або оспорювання будь-ким із зазначених ним відповідачів прав, свобод чи законних інтересів позивача як фізичної особи.

Отже, колегія суддів приходить до висновку , що у даному випадку позивач ОСОБА_1 , як фізична особа, звернувся з позовом на захист прав юридичної особи ПП «Карсад І», який взагалі не притягнуто до участі у справі, що залишилося поза увагою суду першої інстанції та призвело до ухвалення у справі незаконного рішення.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про недоведеність існування обставин, які порушують права, свободи чи законні інтереси позивача як фізичної особи.

Крім цього, по справі вбачається, що позов пред`явлено до неналежних відповідачів, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач КП «Полтава-Сервіс» на підставі укладеного договорів орендує земельну ділянку по АДРЕСА_1 , орендодавцем та уповноваженим власником якої є Полтавська міська рада (а.с. 13).

Відносно вказаної земельної ділянки між КП «Полтава-Сервіс» та ПП «Карсад І» укладено договір про співробітництво №216 від 10.11.2011 р. та додаткова угода №3 до нього, згідно яких ПП «Карсад І» отримало право на організацію і створення належних умов для зберігання автотранспорту на комунальній автостоянці (а.с. 10-11,12).

Вказаний договір про співпрацю та додаткова угода до нього не передбачають жодних умов щодо набуття у власність ПП «Карсад І» жодних об`єктів на території комунальної автостоянки.

Таким чином, оскільки позивачем заявлена вимога про визнання права власності за ПП Карсад І» на об`єкти - дві будівлі охорони, які розташовані на земельній ділянці комунальної власності, то належним відповідачем у спірних правовідносинах має бути саме Полтавська міська рада як власник цих земель, а не її виконавчий комітет, який згідно ст.ст. 11,52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є виконавчим органом Полтавської міської ради, жодна норма вказаного Закону не наділяє виконавчий комітет повноваженнями на участь у правовідносинах, які є предметом даного спору, тобто позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Крім цього, по справі не вбачається, що існує спір саме між позивачем та КП «Полтава-Сервіс», який є відповідачем у справі.

Крім цього, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції порушив норми матеріального права, які передбачають порядок визнання права власності на новостворене майно, а саме ст. 331 ЦК України, Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затверджений постановою КМ України від17.10.2013 р. №868.

Станом на 23.12.2016 р. проведення державної реєстрації здійснюється і здійснювалося шляхом подання заявником (уповноваженою особою) заяви та відповідних документів (у даний правовідносинах передбачених п. 49 Порядку) безпосередньо до органу, який проводить реєстрацію і лише в разі відмови в державній реєстрації відповідного права, якщо особа буде вважати її незаконною, можливе звернення до суду у встановленому законом порядку.

Докази подання до органу, який проводить реєстрацію документів, визначених п. 49 Порядку, та відмови за наслідками їх розгляду позивачем до матеріалів справи не надані.

Нормами ДБН не визначено правового статусу автостоянки як об`єкта нерухомого майна, тобто об`єкт автостоянки не є нерухомим майном, а будівлі охорони, на які визнано судом право власності, входять до складу майна автостоянки, та не підпадають під поняття «об`єкт нерухомості».

Судом першої інстанції неправильно застосовано ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» та «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», який затверджений постановою КМ України від 22.09.2004 р. №1243 та приписів ст. 392 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач як фізична особа не надав жодного належного і допустимого доказу щодо набуття права власності на спірне майно, що у даному випадку має місце пред`явлення позову про визнання права власності на певні споруди, які не є об`єктами нерухомого майна, з метою уникнення встановленої законодавством процедури набуття такого права, визначеного для відповідної категорії об`єктів, заслуговують на увагу та приймаються судом апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, наведені вимоги закону не виконав та у порушення вимог ст.ст. 264, 265 ЦПК України не встановив, які ж правовідносини сторін випливають із встановлених фактичних обставин, чи були порушені і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, а тому ухвалив незаконне рішення, яке підлягає скасуванню.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2017 року за заявою ОСОБА_1 у рішенні Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2016 року виправлено описку.

Вказана ухвала суду є похідною від рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2016 року, яке є незаконним та підлягає скасуванню, отже ухвала суду від 04 квітня 2017 року також підлягає скасуванню.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п.4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

По справі вбачається, що при подачі апеляційної скарги виконавчим комітетом Полтавської міської ради сплачено 2 522,40,60 грн. судового збору, у разі відмови у позові, цей збір підлягає стягненню з позивача на користь вказаного відповідача.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 2,3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 2,3,4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Полтавської міської ради задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2016 року та ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2017 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Полтавської міської ради, комунального підприємства «Полтава-Сервіс» про зобов`язання вчинити дії та визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь виконавчого комітету Полтавської міської ради витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 522,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2020 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов