Провадження № 22-ц/4808/646/20
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадженнясправу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Бородовського С.О.25 лютого 2020 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

19 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 15.05.2012 року.

У шлюбі в сторін народилися донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.04.2016 року стягнуто з відповідача аліменти в розмірі 800 грн. на утримання дитини до досягнення нею повноліття.

Посилаючись на необхідність здійснення додаткових витрат, пов`язаних з вихованням та розвитком дитини, а також, що викликані хворобою дитини, а саме на оплату навчання у коледжі і щомісячне придбання медичних засобів для лікування захворювання очей, та недостатність аліментних платежів для покриття цих витрат, просила стягнути з відповідача на її користь 10 230 грн. як половину понесених нею витрат на утримання їх дитини.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 230 гривень додаткових витрат на утримання ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 768,40 грн. судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Позивачка довела, що витрати за перший рік навчання складають 15 500 грн., а також подала суду доказ здійснення витрат на лікування органів зору дитини в сумі 17 230 грн., що в сумі становить 32 730 грн., половина з яких складає 16 365 грн. При цьому, позов подано про відшкодування додаткових витрат на суму 10 230 грн.

У відповідача є можливість забезпечувати утримання нової сім`ї та його заперечення проти позову, згідно яких його доходи мінливі, а роботу він виконує сезонно, самі по собі не є спростуванням того, що у нього відсутня можливість здійснювати додаткові витрати на лікування та навчання його доньки. При цьому, відповідач не подав суду доказів на спростування позову та його представник визнав позов в частині відшкодування витрат на навчання дитини в сумі 3 750 грн. і не заперечив правову підставу таких витрат навчання дитини.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що судом першої інстанції не з`ясовано всі обставини справи, внаслідок чого прийнято рішення без врахування його заперечень про безпідставність позовних вимог, оскільки позивачкою підтверджено тільки оплату за навчання дитини в сумі 7 500 грн. та не надано жодного належного та допустимого доказу щодо решти позовних вимог, зокрема, щодо оплати коштів за придбання очних лінз та оплати за медичне обслуговування дитини, а саме касових ордерів, касових чеків чи квитанцій про оплату грошових коштів, натомість долучено до матеріалів справи рецепт на виготовлення очних лінз на окуляри від 11.09.2019 року, направлення на амбулаторне лікування від 28.07.2019 року та замовлення від 28.07.2019 року.

Вказує, що в подальшому позивачкою було долучено до матеріалів справи письмові документи, проте до початку судового розгляду не змінено (не збільшено) позовних вимог, як це регламентовано процесуальним законом, тому невірним є посилання суду на дані документи як докази у справі.

Таким чином, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, прийнявши оскаржуване рішення на власний розсуд з істотним порушенням вимог процесуального закону.

Крім того зазначає, що ним частково визнаються понесені позивачкою витрати на утримання їх доньки, а при наявності належних та допустимих доказів щодо решти таких, остання не позбавлена права в подальшому звернутися до суду з відповідним позовом.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову в сумі 3 750 грн. як половини понесених витрат на навчання дитини, відмовивши в решті позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить закрити апеляційне провадження, оскільки апелянт пропустив строк подання апеляційної скарги та судом першої інстанції належним чином розглянуто всі докази та прийнято правомірне рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що сторони з 10.06.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.05.2012 року, що набрало законної сили 30.05.2012 року (а.с. 4, 24 зворот).

Від шлюбу в сторін є донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 22.01.2004 року серія НОМЕР_1 (а. с. 3).

Відповідно до копії довідки від 02.09.2019 року № 6/19 донька сторін - ОСОБА_3 навчається на першому курсі Коледжу Приватного вищого навчального закладу Університету ОСОБА_4 на платній формі навчання (а.с. 5).

30.08.2019 року між позивачкою та Приватним вищим навчальним закладом Університет Короля Данила укладено договір на навчання ОСОБА_3 в коледжі Університету на умовах оплати за навчання 15 500 гривень за перший рік навчання (2019/2020), яка проводиться посеместрово (а.с. 20-21).

Відповідно до копій квитанції від 11.07.2019 року та від 01.02.2020 року позивачка сплатила на користь навчального закладу відповідно 7 500 грн. та 7 750 грн. за навчання ОСОБА_3 , а всього 15 250 грн. (а.с. 6, 39)

З копії направлення на амбулаторне лікування від 22.07.2019 року вбачається, що пацієнту ОСОБА_3 рекомендовано приймати медичні препарати та здійснювати постійну корекцію зору (а.с. 10).

Відповідно до копії замовлення № к/л від «22.07» за виготовлення лінзи для ОСОБА_3 належить сплатити 540 грн. (аванс 200 грн. та доплата 340 грн.) (а.с. 11).

Відповідно до копії накладної від 12.01.2019 року за лікування ОСОБА_3 (лікування та корекція) сплачено 17 230 грн. (а.с. 19)

З копії свідоцтва про шлюб від 09.01.2015 року серія НОМЕР_2 вбачається, що 09.01.2015 року зареєстровано шлюб відповідача з ОСОБА_5 (а.с. 26).

Відповідно до свідоцтва про народження від 28.09.2016 року серія НОМЕР_3 батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано відповідача та ОСОБА_7 (а.с. 27)

Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 20.04.2016 року відповідач сплачує аліменти в розмірі 800 грн. на утримання ОСОБА_3 до досягнення нею повноліття, що ним не заперечується.

Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом вказаних норм закону обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Згідно ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо.

Згідно ч. 3 185 СК України додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 звернуто увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично понесені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо.

Таким чином позивачу належить право на подання позову щодо відшкодування безпосередньо здійснених витрат, а також щодо передбачуваних витрат, та вибирати чи необхідно покривати такі витрати після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції врахувавши, що неповнолітня донька сторін навчається у навчальному закладі на платній основі та потребує витрат на своє лікування, що обумовлено захворюванням та особливостями стану її здоров`я, що не заперечується відповідачем, а такі витрати вже понесені позивачкою, яка належними доказами довела необхідність здійснення цих витрат та їх розмір в загальній сумі 32 730 грн., при цьому заявивши вимогу про їх стягнення в сумі 10 230 грн., а також, що відповідач є фізично здоровим та має можливість забезпечувати утримання нової сім`ї, дійшов вірного висновку задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Посилання апелянта на те, що позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу щодо оплати коштів за придбання очних лінз та оплати за медичне обслуговування дитини, а також щодо сплати решти суми за навчання, не спростовують висновків суду, оскільки закон надає право на відшкодування безпосередньо здійснених витрат, а також передбачуваних витрат на утримання дитини.

Також не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою до початку судового розгляду не змінено (не збільшено) позовних вимог, як це регламентовано процесуальним законом, а також що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, враховуючи наступне.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно із нормами цивільного процесуального права, предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд має ухвалити рішення. Вказана дефініція дає правильне розуміння того, що позивач, звертаючись до суду, має матеріально-правову заінтересованість захистити своє право.

При цьому, під підставами позову розуміють обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, а також факти, що підтверджують ці обставини. Такими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто факти, які зумовлюють певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Тому до підстав позову не можуть входити обставини, які виступають доказами в справі. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків. Вони лише підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.

У даній справі предметом позову є стягнення додаткових витрат на утримання дитини у розмірі 10 230 грн., стосовно стягнення яких позивачка просила суд прийняти судове рішення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції стягнув з відповідача саме 10 230 грн. додаткових витрат на утримання ОСОБА_3 , про що просила позивачка.

Враховуючи вищенаведене підстав для зміни чи скасування рішення суду немає.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 01 липня 2020 року.