Справа № 159/319/19
Провадження № 2/169/248/20
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2020 року смт Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі

головуючого судді Тітівалова Р.К.,

з участю:

секретаря судового засідання Веремчук Л.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідача Назарчука А.Г. ,

Мурай Л.Л. ,

представника третьої особи Дзивульської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ковельської міської ради Волинської області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 , про визнання незаконними та скасування рішень,

в с т а н о в и в:

16 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області із позовом про визнання незаконними та скасування рішень.

Розпорядженням голови Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 5 грудня 2019 року у зв`язку з неможливістю утворити новий склад суду для розгляду справи після задоволення відводів (самовідводів) вказану цивільну справу передано на розгляд до Турійського районного суду Волинської області.

10 грудня 2019 року справа надійшла до суду.

Відповідно до положень статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Ухвалою судді від 16 грудня 2019 року справа прийнята до провадження та призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Позов ОСОБА_1 до Ковельської міської ради про визнання незаконними і скасування рішень мотивований тим, що рішенням Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року № 39/42 надано дозвіл ОСОБА_5 на виготовлення звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, площею 151 кв. м, по АДРЕСА_1 з метою надання зазначеної земельної ділянки у власність шляхом викупу, а рішенням Ковельської міської ради від 27 грудня 2018 року № 46/54 вирішено продати ОСОБА_5 у приватну власність шляхом викупу земельної ділянки, площею 151 кв.м, по АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 та земельної ділянки суміжної із спірною земельною ділянкою. Вказуючи, що спірна земельна ділянка є проїздом, та, на його думку, не може бути передана у приватну власність, погодження меж спірної земельної ділянки з ним, як власником суміжної земельної ділянки, не проводилось, акт погодження меж він не підписував, в адресі та площі земельної ділянки є розбіжності (приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », власником якого є ОСОБА_5 , знаходиться по АДРЕСА_1 та має площу 94.5 кв. м, тоді як оспорюваними рішеннями Ковельської міської ради надано дозвіл на викуп та продаж у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та площею 151 кв. м), позивач просив визнати незаконними та скасувати рішення Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року №39/42 «Про надання згоди на викуп земельної ділянки по АДРЕСА_1 » та від 27 грудня 2018 року №46/54 «Про продаж у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 ».

Відповідач Ковельська міська рада подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що оспорювані рішення прийняті Ковельською міською радою в межах своїх повноважень та відповідно до законодавства, а доводи позивача про їх незаконність не підтверджені належними доказами.

Так, відповідач зазначив, що спірна земельна ділянка ще у 2002 році була передана Ковельською міською радою у тимчасове користування на умовах оренди підприємцю ОСОБА_6 , а 29 жовтня 2007 року з нею був укладений договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 151 кв. м, строком на 25 років для обслуговування приміщення магазину. Рішенням Ковельської міської ради від 23 серпня 2012 року № 27/25 припинено право користування підприємцем ОСОБА_6 вказаною земельною ділянкою у зв`язку з відчуженням об`єкту нерухомого майна ОСОБА_5 , з яким 5 листопада 2012 року був укладений договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 151 кв. м, а в подальшому - оспорюваними рішеннями Ковельської міської ради надано дозвіл на викуп та продаж у приватну власність ОСОБА_5 цієї земельної ділянки.

При цьому, відповідач зазначає, що спірна земельна ділянка не є проїздом, як твердить позивач, оскільки відсутні рішення Ковельської міської ради та її виконавчих органів щодо віднесення території між будинком по АДРЕСА_1 та пустирем до земель загального користування, а також про влаштування там проїзду. Документація із землеустрою та містобудування щодо влаштування такого проїзду не затверджувалась.

Щодо розбіжностей в адресі та площі земельної ділянки, на які вказує позивач, відповідач пояснив, що жодного збільшення площі земельної ділянки не відбулося, оскільки 94.5 кв. м - це площа приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а 151 кв. м - це площа земельної ділянки для обслуговування приміщення магазину.

Ідентифікація земельної ділянки здійснюється виключно за її кадастровим номером. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером :08:009:0020 розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і використовується ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування будівель торгівлі.

Позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, у якій ствердив, що спірна земельна ділянка є єдиним проїздом з АДРЕСА_1 до його помешкання та власної земельної ділянки, а її продаж третій особі призведе до ліквідації такого проїзду.

Судові засідання у цій справі неодноразово відкладалися з різних причин, в тому числі і за клопотаннями учасників справи у зв`язку з запровадженням на території України карантину.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали із викладених у ньому підстав та просили його задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та просили відмовити в його задоволенні.

Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з частиною першою статті 127 ЗК України органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 128 ЗК України продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

До заяви (клопотання) додаються:

а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд);

б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу.

Встановлено, що рішеннями Ковельської міської ради від 27 грудня 2002 року №7/8 та від 5 жовтня 2007 року №24/10 надано у тимчасове користування на умовах оренди підприємцю ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 151 кв. м, по АДРЕСА_1 для обслуговування приміщення магазину (а.с. 49, 50, т. 1).

29 жовтня 2007 року між Ковельською міською радою та підприємцем ОСОБА_6 був укладений договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 151 кв. м, строком на 25 років для обслуговування приміщення магазину (а. с. 51-53, т. 1).

Рішенням Ковельської міської ради від 23 серпня 2012 року №27/25 припинено право користування підприємцем ОСОБА_6 вказаною земельною ділянкою у зв`язку з відчуженням об`єкту нерухомого майна ОСОБА_5 (а. с. 54, т. 1).

Так, згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 15 березня 2012 року, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником нерухомого майна - приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 94.5 кв. м, та частини підвального приміщення, площею 80.5 кв. м, по АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 (а .с. 57, 58, 59, т. 1).

5 листопада 2012 року між Ковельською міською радою та ОСОБА_5 був укладений договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 151 кв. м, для розміщення власного приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а. с. 55-56, т. 1).

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастровий номер :08:009:0020, вона розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і використовується ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування будівель торгівлі (а. с. 61-62, т. 1).

Таким чином, будучи користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 , та власником нерухомого майна, ОСОБА_5 звернувся до Ковельської міської ради із заявою відповідно до частини другої статті 128 ЗК України.

Рішенням Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року № 39/42 надано дозвіл ОСОБА_5 на виготовлення Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, площею 151 кв. м, по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :08:009:0020) для будівництва і обслуговування будівель торгівлі (для розміщення власного приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») з метою надання земельної ділянки у власність шляхом викупу (а. с. 6, т. 1).

Рішенням Ковельської міської ради від 27 грудня 2018 року № 46/54 погоджено Звіту про експертну грошову оцінку зазначеної вище земельної ділянки, затверджено вартість її викупу та вирішено продати ОСОБА_5 у приватну власність шляхом викупу (а. с. 7, т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 січня 2019 року, укладеного між Ковельською міською радою та ОСОБА_5 , останній придбав вищевказану земельну ділянку (а. с. 154, т. 2).

Того ж дня на підставі зазначеного договору ОСОБА_5 зареєстрував у встановленому законом порядку право власності (а.с. 156-159, т. 2).

Відповідно до статті 19 Конституції України та частини третьої статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст, крім іншого, належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; д) організація землеустрою; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Із зазначеними приписами кореспондуються положення статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктом 34 якої передбачено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією міських рад.

Аналіз наведених вище обставин справи та доказів у їх сукупності дає підстави для висновку, що оспорювані у цій справі рішення Ковельської міської ради прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом із тим, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 та земельної ділянки, площею 141 кв. м, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав та витягом з Державного реєстру правочинів (а. с. 8, 9, т. 1).

Частиною першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач стверджує, що спірна земельна ділянка є проїздом, та, на його думку, не може бути передана у приватну власність, а її продаж третій особі призведе до ліквідації єдиного проїзду з АДРЕСА_1 до його помешкання та власної земельної ділянки.

Такі твердження позивача є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними належними, допустимими та беззаперечними доказами.

Так, відповідно до пункту «а» частини четвертої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Частиною першою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

У ході судового розгляду встановлено, що на сьогоднішній день відсутні будь-які рішення Ковельської міської ради та її виконавчих органів щодо віднесення земельної ділянки, що є предметом оспорюваних позивачем рішень (території між будинком по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 ), до земель загального користування та влаштування там проїзду.

Документація із землеустрою та містобудування щодо влаштування проїзду у зазначеному місці уповноваженим органом не виготовлялася та не затверджувалася.

Крім того, з наданої позивачем технічної документації із землеустрою земельної ділянки ОСОБА_5 для розміщення власного магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_3 ) видно, що до належних позивачу житла та земельної ділянки забезпечено безперешкодний доступ (доїзд).

У судовому засіданні позивач не заперечував того факту, що має можливість проїзду до квартири, гаража і земельної ділянки.

Як видно з ухвали апеляційного суду Волинської області від 16 лютого 2005 року, питання щодо наявності проходу до помешкання, де проживає ОСОБА_1 , було предметом судового розгляду ще з моменту передачі спірної земельної ділянки підприємцю ОСОБА_6 та судом не було встановлено порушення прав позивача (на той час - ОСОБА_7 - батька позивача у цій справі) (а. с. 127-128, т. 1).

Крім того, судом було встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи проектної документації існуючий до виникнення спору проїзд і прохід до помешкання позивача, який знаходиться між будинками АДРЕСА_4 з названої вулиці збережений.

Вказане судове рішення переглядалося в касаційному порядку та було залишено без змін (а. с. 126, т. 2)

Не встановлено порушень у доступі до квартири позивача і за результатами перевірки, проведеної за зверненням ОСОБА_1 до Ковельського відділу поліції ГУНП у Волинській області, що підтверджується листом від 24 липня 2019 року (а. с. 184, т. 1).

Також слід зазначити, що із наданих учасниками справи викопіювань та копій технічних документацій, на яких відображена ділянка вулиці Незалежності в місті Ковелі, видно, що заїзд з названої вулиці між адресними номерами 164 (пустир) та 166 відсутній, по усій довжині вказаних адресних номерів знаходиться пішохідна зона (тротуар) та зупинка маршрутних транспортних засобів (а.с. 25, 53, т. 1; 152, 153, т. 2).

Жодних доказів на спростування зазначених обставин та підтвердження своїх доводів про наявність проїзду позивач суду не надав.

Щодо розбіжностей в адресі та площі земельної ділянки, на які вказує позивач, суд зазначає, що жодного збільшення площі земельної ділянки за рахунок, на думку позивача, проїзду при передачі її ОСОБА_5 не відбулося, оскільки 94.5 кв. м - це площа приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а 151 кв. м - це площа земельної ділянки для обслуговування приміщення магазину.

Саме такою була площа земельної ділянки (151 кв. м) ще з моменту її формування та передачі у користування підприємцю ОСОБА_6 , а пізніше - ОСОБА_5 .

Ідентифікація земельної ділянки здійснюється за її кадастровим номером.

Земельна ділянка, що є предметом оспорюваних позивачем рішень, має кадастровий номер :08:009:0020 і згідно з витягом з Державного земельного кадастру знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і використовується ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування будівель торгівлі.

Посилання позивача, як на доказ неправомірності рішень Ковельської міської ради, на те, що за цією ж адресою зареєстровано приватне підприємство «Вермі», що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, на увагу не заслуговують, оскільки реєстрація юридичної адреси підприємства «Вермі» не свідчить про належність цьому підприємству земельної ділянки за цією адресою.

Крім того, згідно з рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 12 квітня 2018 року №140 адресний номер спірної земельної ділянки змінено на « АДРЕСА_1 » (а. с. 115, т. 1).

Також позивач посилався на те, що погодження меж спірної земельної ділянки з ним, як власником суміжної земельної ділянки, не проводилось, акта погодження меж він не підписував.

Відповідно до наданої відповідачем заяви, що посвідчена нотаріально 5 березня 2014 року, ОСОБА_1 надав згоду своєму сусіду ОСОБА_5 на реконструкцію першого і другого поверху та підвального приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та зазначив про відсутність матеріальних та інших претензій щодо будівництва (а. с. 63, т. 1).

Акт погодження меж земельної ділянки в матеріалах справи відсутній.

Разом з тим, погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Наведене не дає достатніх підстав дійти висновку, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - необхідно вважати, що погодження меж не відбулося. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте органом місцевого самоврядування рішення незаконним.

Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Ненадання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі №235/2749/16.

Інші доводи сторони позивача про незаконність оспорюваних рішень Ковельської міської ради, що ґрунтуються на порушенні підприємцем ОСОБА_6 законодавства при реконструкції магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у 2002-2005 роках (а.с. 85-93, т. 1), здійснення позивачем добудови до належної йому квартири (дозвільні та правовстановлюючі документи на добудову позивач суду не надав) та облаштування входу зі сторони АДРЕСА_3 , де знаходиться встановлений ОСОБА_5 паркан, проведення ОСОБА_5 земельних та будівельних робіт на отриманій у власність земельній ділянці, що є, на думку позивача, спільним проходом (проїздом) до його житла, на увагу не заслуговують, оскільки не мають правового значення для вирішення цієї справи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою вказаної статті процесуального закону передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, жодних належних, допустимих, достатніх і беззаперечних доказів на підтвердження порушення оспорюваними рішеннями Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року № 39/42 «Про надання згоди на викуп земельної ділянки по АДРЕСА_1 » та від 27 грудня 2018 року № 46/54 «Про продаж у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 » прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 , а також обставин, на які він посилався у позові, суду надано не було, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат у цій справі.

За змістом пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Представником третьої особи Дзивульською Л.В. 12 листопада 2020 року до судових дебатів подано суду заяву про покладення на позивача понесених ОСОБА_5 судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15500 гривень (а.с. 199-203, т. 2).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Частиною дванадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Враховуючи, що третя особа на стороні відповідача ОСОБА_5 та його представники у ході судового розгляду заперечували проти заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, то в контексті зазначених положень процесуального закону ОСОБА_5 має право на відшкодування понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї.

Відповідно до положень пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У судовому засіданні позивач та його представник просили відмовити у задоволення клопотання представника третьої особи Дзивульської Л.В. про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу, а у разі, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для задоволення такого клопотання, то зменшити їхній розмір, оскільки він є неспівмірним із витраченим адвокатом часом на надання такої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин справи суд може обмежити розмір витрат з огляду на розумну необхідність судових витрат для цієї справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Представником третьої особи - адвокатом Дзивульською Л.В., на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15500 гривень надано суду такі документи:

- договір про надання правничої допомоги від 1 жовтня 2020 року;

- розрахунок вартості наданих послуг;

- акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 12 листопада 2020 року;

- квитанцію № ПН45 від 1 жовтня 2020 року.

Крім того, у матеріалах справи є копія ордера серії ВЛ № 000074199 від 19 жовтня 2020 року на представництво адвокатом Дзивульською Л.В. інтересів ОСОБА_5 у Турійському районному суді у справі № 159/319/19.

За умовами договору від 1 жовтня 2020 року, укладеного між адвокатським бюро «Адвоката Дзивульської» та ОСОБА_5 , сторони погодили, що вартість правничої допомоги становить 15500 гривень.

За змістом пункту 2.1. договору Бюро взяло на себе зобов`язання надати ОСОБА_5 юридичні, консультаційні послуги, які полягають у здійсненні його представництва в Турійському районному суді у справі № 159/319/19.

Відповідно до розрахунку вартості та акту приймання-передачі наданих послуг з правничої допомоги від 12 листопада 2020 року адвокатське бюро надало, а клієнт прийняв такі роботи (послуги):

1) ознайомлення з матеріалами позовної заяви, вивчення та аналіз доданих документів (витрачено 3 години, вартість - 3040,50 гривень);

2) роз`яснення прав та обов`язків (витрачено 30 хвилин, вартість - 506,75 гривень);

3) правовий аналіз справи, документів сторін та підготовка заперечення (витрачено 4 години, вартість - 4054 гривень);

4) підготовка процесуальних документів: запитів, збір доказів, виготовлення копій (витрачено 1 година, вартість - 1013,50 гривень);

5) представництво в судовому процесі в Турійському районному суді незалежно від кількості судових засідань та витраченого часу з понесеними витратами на самостійний доїзд з міста Ковель до селища міського типу Турійськ (вартість - 7000 гривень).

З матеріалів справи видно, що адвокат Дзивульська Л.В. приймала участь у трьох судових засіданнях загальною тривалістю близько 5 годин 30 хвилин,

Обсяг поданих суду представником третьої особи документів по справі (письмові пояснення з додатками: копії запиту та відповіді на нього, договору купівлі-продажу, витягів, що підтверджують право власності ОСОБА_5 на нерухоме майно, судових рішень) очевидно не є пропорційним часу, що був витрачений на складання і копіювання цих документів, зазначеному в розрахунку витрат на правничу допомогу.

Крім того, фактично фіксована сума гонорару 15500 гривень визначена сторонами договору ще в день його укладення - 1 жовтня 2020 року, тобто до надання будь-яких послуг (виконання робіт) адвокатом, а наданий суду 12 листопада 2020 року опис витрат на правничу допомогу є довільним розподілом вказаної суми.

При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката Дзивульської Л.В. повинні враховуватися їх пов`язаність із розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих сторонами у цій справі.

Слід зазначити, що надані адвокатом копії документів лише підтверджують реєстрацію права власності за ОСОБА_5 після ухвалення відповідачем оскаржуваних позивачем рішень і правового значення для вирішення цієї справи не мають, як і копії приєднаних судових рішень, що стосуються приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», а не земельної ділянки.

Витрати на самостійний доїзд до суду також не є в розумінні закону витратами, пов`язаними з наданням правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що визначений адвокатом Дзивульською Л.В. розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15500 гривень не відповідає критеріям розумності, справедливості і необхідності, є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), у зв`язку з чим суд вважає за необхідне зменшити розмір таких витрат до 7 000 гривень.

Такі ж правові позиції і висновки викладені у постановах Верховного Суду від 2 липня 2020 року (справа № 362/3912/18, провадження № 61-15005св19), від 21 жовтня 2020 року (справа № 759/9962/17, провадження № 61-20346св19), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

На підставі викладеного, статей 15, 16, 321, 391 ЦК України, 78, 81, 83, 127, 128 ЗК України, та керуючись статтями 141, 247, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ковельської міської ради Волинської області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 , про визнання незаконними та скасування рішень відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 .

Відповідач: Ковельська міська рада Волинської області, адреса місцезнаходження: вулиця Незалежності, 73, місто Ковель, Волинська область, .

Представник відповідача: Назарчук Андрій Георгійович , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_9, паспорт НОМЕР_2 .

Представник відповідача: Мурай Людмила Любомирівна , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_9, паспорт НОМЕР_3 .

Третя особа: ОСОБА_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Представник третьої особи: Дзивульська Лідія Вікторівна , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_8 .

Головуючий

Повний текст рішення складено 23 листопада 2020 року.