ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6660/20 Справа № 172/99/20 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Городничої В.С., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Миколаївської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області (Миколаївської сільської об`єднаної територіальної громади Васильківського району Дніпропетровської області) на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області, третя особа Миколаївська сільська рада Васильківського району Дніпропетровської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Шевченківської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області, третя особа Миколаївська сільська рада Васильківського району Дніпропетровської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що його батько ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті він звернувся до державного нотаріуса Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, де була заведена спадкова справа за № 239/14 за реєстровим № 633. Однак, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка була передана померлому ОСОБА_2 у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства. Відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ДП ВС № 000033 його батькові була передана земельна ділянка для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 35,7 га, виділена розпорядженням голови Васильківської районої державної адміністрації Дніпропетровської області №66/2-р від 10 лютого 1997 року, яка розташована на території Шевченківської сільської ради Васильківського району Дніпропетрвоської області, та зареєстрована в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 147. Селянське (фермерське) господарство було створено та зареєстровано 03 березня 1997 року та вказана земельна ділянка виділялась ОСОБА_2 , як голові господарства. Наразі він є головою, єдиним учасником, засновником та власником СФГ «Союз» і має намір надалі продовжувати діяльність батька з використанням цієї земельної ділянки. Господарство сплачує податки, подає податкову звітність до державних органів, у господарства відсутня заборгованість із земельного податку, процедура реорганізації та банкрутства після смерті батька не розпочиналася. Просив суд визнати на ним право постійного користування земельною ділянкою площею 35,7 га, призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства та розташованою на території Шевченківської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області (на даний час Миколаївської сільської об`єднаної територіальної громади Васильківського району Дніпропетровської області), відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ДП ВС № 000033, виданого 28 лютого 1997 року Васильківською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області на підставі розпорядження голови Васильківської райдержадміністрації № 66/2-р від 10 лютого 1997 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 147, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою площею 35,7 га, призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства та розташованою на території Шевченківської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області (на даний час Миколаївської сільської об`єднаної територіальної громади Васильківського району Дніпропетровської області), відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ДП ВС №000033, виданого 28 лютого 1997 року Васильківською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області на підставі розпорядження голови Васильківської райдержадміністрації № 66/2-р від 10 лютого 1997 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 147, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі Перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Миколаївської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області (Миколаївської сільської об`єднаної територіальної громади Васильківського району Дніпропетровської області) просить скасувати рішення суду від 10 березня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ДП ВС № 000033 батькові позивача - ОСОБА_2 на підставі розпорядження голови Васильківської райдержадміністрації №66/2-р від 10 лютого 1997 року була передана земельна ділянка для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 35,7 га, яка розташована на території Шевченківської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 147 (а.с.70).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с. 157).

05 серпня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Васильківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, на підставі якої була заведена спадкова справа № 239/14 (а.с. 150-186).

28 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою, в якій просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області та легкового автомобіля «OPEL VECTRA» (а.с. 156).

28 лютого 2018 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Садовому В.П. видані свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , а саме:

- земельну ділянку площею 4,7850 га, кадастровий номер :02:104:0181, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області, яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 018372, виданого Васильківською райдержадміністраціїю 03 вересня 2003 року (а.с. 180);

- житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , розсташований на присадибній земельній ділянці, яка знаходиться у віданні васильківської селищної ради, що належав померлому на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на жилий будинок, виданий Васильківською селищною радою 04 жовтня 1986 року, та зареєстровного у Синельниківському БТІ за номером 3570 у книзі 22 від 04 жовтня 1986 року (а.с. 178);

- автомобіль «OPEL VECTRA», 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , який належав померлому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 , виданого Покровським ВРЕР УДАІ УМВС України у Дніпропетровській області 05 лютого 2008 року (а.с. 182).

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, витягу з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФГ "Союз" було засновано за життя батьком позивача ОСОБА_2 03 березня 1997 року, номер запису 1 000062 (а.с. 8, 9-11, 191).

Згідно нової редакції статуту, затвердженого протоколом зборів ФГ "Союз-Агро", протокол №15 від 01 лютого 2012 року позивач ОСОБА_1 є головою ФГ "Союз-Агро", створеного на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ДП № 000033 від 28 лютого 1997 року (п. 1.1 Статуту ФГ "Саюз-Агро") (а.с.12-18).

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції посилався на наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою площею 35,7 га в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосуванням норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_2 (а.с. 157).

05 серпня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Васильківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, на підставі якої була заведена спадкова справа № 239/14 (а.с. 150-186).

28 лютого 2018 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Садовому В.П. видані свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , а саме:

- земельну ділянку площею 4,7850 га, кадастровий номер :02:104:0181, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області, яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 018372, виданого Васильківською райдержадміністраціїю 03 вересня 2003 року (а.с. 180);

- житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , розсташований на присадибній земельній ділянці, яка знаходиться у віданні васильківської селищної ради, що належав померлому на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на жилий будинок, виданий Васильківською селищною радою 04 жовтня 1986 року, та зареєстровного у Синельниківському БТІ за номером 3570 у книзі 22 від 04 жовтня 1986 року (а.с. 178);

- автомобіль «OPEL VECTRA», 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , який належав померлому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 , виданого Покровським ВРЕР УДАІ УМВС України у Дніпропетровській області 05 лютого 2008 року (а.с. 182).

Розпорядженням голови райдержадміністрації Васильківського району Дніпропетровської області від 10 лютого 1997 року № 66/2-р за життя батькаі позивача - ОСОБА_2 було надано у постійне користування земельну ділянку для ведення селянського (фермерського господарства) площею 35,7 гектарів, яка розташована на земельній ділянці Шевченківської сільської Ради. На підставі вказаного розпорядження Васильківською райдержадміністрацією Дніпропетровської області ОСОБА_2 було видано державний акт серії ДП № 000033 від 28 лютого 1997 року, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 147 (а.с. 7).

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, витягу з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФГ "Союз" було засновано за життя батьком позивача ОСОБА_2 03 березня 1997 року, номер запису 1 000062 (а.с. 8, 9-11, 191).

Згідно нової редакції статуту, затвердженого протоколом зборів ФГ "Союз-Агро", протокол № 15 від 01 лютого 2012 року позивач ОСОБА_1 є головою ФГ "Союз-Агро", створеного на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ДП № 000033 від 28 лютого 1997 року (п. 1.1 Статуту ФГ "Саюз-Агро") (а.с.12-18).

На час надання засновнику - батьку позивача, права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою: постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 вказаного кодексу). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки (частини перша та друга статті 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

На час заснування ФГ "Союз-Агро" відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулював Закон № 2009-XII, приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших Законів України, зокрема і до ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року.

Селянське (фермерське) господарство було формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляв голова господарства. На його ім`я видавався Державний акт на право приватної власності на землю або Державний акт на право постійного користування землею; з головою селянського (фермерського) господарства укладався договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, складалися інші документи відповідно до законодавства України (частини перша, четверта та п`ята статті 2 Закону № 2009-XII).

Право на створення селянського (фермерського) господарства мав кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, мав документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, і пройшов конкурсний відбір. Першочергове право на створення селянського (фермерського) господарства надавалося громадянам, які проживали в сільській місцевості і мали необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві(частина перша статті 4 Закону № 2009-XII).

Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передавалися у приватну власність і надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності. У тимчасове користування земельні ділянки надавалися, зокрема, із земель запасу, а також могли надаватися із земель лісового та водного фондів (частина друга статті 4 Закону № 2009-XII).

Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подавали до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, документально підтверджували їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки, обґрунтування щодо розмірів земельної ділянки і перспектив діяльності селянського (фермерського) господарства (частина перша статті 5 Закону № 2009-XII).

Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (частини перша та друга статті 9 Закону № 2009-XII).

Діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-XII).

За змістом наведених приписів на час створення ФГ "Союз-Агро" можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Більше того, право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-XII).

Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки інакше, ніж за її цільовим призначенням (пункт 1 частини першої статті 40 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а також юридичні наслідки її використання не за цільовим призначенням (пункт 7 частини першої статті 27, частина друга статті 29, частина перша статті 88 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), надана громадянину у встановленому порядку для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка за її правовим режимом була та є такою, яку слід використовувати виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб цього громадянина.

Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону № 2009-XII). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства .

Ураховуючи наведене, з моменту створення ФГ "Союз-Агро" відбулася фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього перейшли до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник.

1 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону.

22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).

Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства

Тому право постійного користування земельною ділянкою, яке від засновника перейшло до ФГ "Союз-Агро", не припинилося ні через зміни у земельному законодавстві, ні через смерть засновника. Право постійного користування спірною земельною ділянкою не припинилось.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.

Стосовно права постійного користування земельною ділянкою, наданою фізичній особі для ведення селянського (фермерського) господарства, то таке право може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Оскільки після проведення державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, наданою засновникові для ведення такого господарства, набуває останнє, то смерть засновника селянського (фермерського) господарства не породжує у спадкоємців такого засновника права успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яку засновник отримав для ведення зазначеного господарства та створив (зареєстрував) останнє за Законом № 2009-X.

Вказані правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц.

У даній цивільній справі предметом спору є право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник ОСОБА_2 .

Встановлено, ОСОБА_2 до дня своєї смерті - 08 березня 2014 року, створив (зареєстрував) селянське (фермерське) господарство, а тому право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник не може бути об`єктом спадкування.

Слід також зазначити, що з матеріалів спадкової справи, витребуваної апеляційним судом ухвалою 29 вересня 2020 року, вбачається, що ОСОБА_1 не звертався до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського господарства) площею 35,7 гектарів, яка розташована на земельній ділянці Шевченківської сільської Ради. Відповідної постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій матеріали справи не містять (а.с. 149).

Вказані обставини справи та норми закону залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року скасувати ухвалити нове рішення про та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Миколаївської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області (Миколаївської сільської об`єднаної територіальної громади Васильківського району Дніпропетровської області) - задовольнити.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області, третя особа Миколаївська сільська рада Васильківського району Дніпропетровської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Шевченківської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області, третя особа Миколаївська сільська рада Васильківського району Дніпропетровської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судовий збір за звернення з апеляційною скаргою у розмірі 1261 грн. 20 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя

Судді