Номер провадження: 22-ц/813/4607/20
Номер справи місцевого суду: 523/6161/19
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Волканової Вікторії Миколаївни на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, її спростування та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання інформацію недостовірною та такою, що принижує його честь і гідність, просив її спростувати та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі - 50 000,00 грн. Поширення недостовірної інформації відповідачкою, як зазначає позивач, було здійснене шляхом написання нотаріально посвідченої заяви свідка від 02.03.2019 року, яка була надана ОСОБА_3 до Приморського районного суду м. Одеси в межах цивільної справи № 522/7208/18, у якій ОСОБА_2 , повідомляє, що «З батьком ОСОБА_4 я не знайома і ніколи його не бачила. Мені відомо, що він рідко відвідує свою дочку (це відбувається, зазвичай, напередодні судових засідань). Також мені відомо, що абсолютно всі фінансові витрати щодо харчування, проживання, виховання та розвитку ОСОБА_4 , несе її мати ОСОБА_3 ».

Така інформація не відповідає дійсності, у зв`язку з чим позивач звернувся з цим позовом до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Волканова Вікторія Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Волканова В.М. будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 20.10.2020 року на 15-00 г., в судове засідання не з`явилися, причини не явки не повідомили, про відкладення розгляду справи не клопотали.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Вовк О.Є. не заперечував проти розгляду апеляційної скарги поданої в інтересах ОСОБА_1 по суті, звернувши при цьому увагу на перевищення розумного строку перегляду справи в апеляційному порядку і відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, її спростування та стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що:

- висловлювання ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 не підлягають спростуванню, а отже і задоволення заявлених позовних вимог, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідної дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Крім того, висловлення відповідачки, які досліджувалися судом, не містять в собі брутальних, принизливих чи непристойних виразів, а лише є оцінкою дій позивача, на думку ОСОБА_2 , на підставі її власних спостережень;

- щодо стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 у сумі 50 000,00 грн, то суд вважає, що така вимога є похідною від вимоги про захист честі та гідності в задоволенні якої відмовлено, а тому і похідна вимога задоволенню не підлягає.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, заснований на законодавстві та є вірним.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що підставою для подання позову стала нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 02.03.2019 року, яка була подана до Приморського районного суду м. Одеси в межах цивільної справи № 522/7208/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визначення місця проживання малолітньої дитини, у якій ОСОБА_2 повідомляє, що «З батьком ОСОБА_4 я не знайома і ніколи його не бачила. Мені відомо, що він рідко відвідує свою дочку (це відбувається, зазвичай, напередодні судових засідань). Також мені відомо, що абсолютно всі фінансові витрати щодо харчування, проживання, виховання та розвитку ОСОБА_4 , несе її мати ОСОБА_3 » (а.с. 8). Як вбачається з заяви ОСОБА_3 , про долучення доказів по справі № 522/7208/18 (а.с. 10) заява ОСОБА_2 є письмовим доказом по справі № 522/7208/18, яка отримана ОСОБА_1 в Приморському районному суді м. Одеси з матеріалів справи № 522/7208/18.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Вірно встановивши, що інформація, яку позивач вважає недостовірною була викладена у письмовій заяві особи адресованої суду зв`язку з розглядом конкретної цивільної справи і по суті є оціночним судженням особи, критичною оцінкою даної особи певних фактів та недоліків які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідної дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, суд першої інстанції з посиланням на ст. 30 Закону України «Про інформацію, роз`яснення, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», дійшов до правильного висновку, що відомості викладені ОСОБА_2 у заяві від 02.03.2019 року, яка була подана до Приморського районного суду м. Одеси в межах цивільної справи № 522/7208/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визначення місця проживання малолітньої дитини, не можуть бути предметом судового захисту.

При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що висловлення відповідачки, які досліджувалися судом, не містять в собі брутальних, принизливих чи непристойних виразів, а лише є оцінкою дій позивача, на думку ОСОБА_2 , на підставі її власних спостережень. У разі, якщо ОСОБА_1 вважає ці відомості недостовірними, він, як сторона у справі № 522/7208/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визначення місця проживання малолітньої дитини, не позбавлений права надати свої докази на спростування певної інформації в межах судової справи № 522/7208/18.

Також суд встановив, що відповідачкою вжито усіх необхідних дій для того, щоб інформація, що викладена в заяві свідка, не стала відома поза межами судової справи № 522/7208/18.

Інформація, що міститься у заяві наданій у зв`язку з розглядом конкретної справи, не може бути визнана недостовірною шляхом подання окремого позову. При цьому, зі змісту позову вбачається, що документ з «недостовірною інформацією» розцінюється позивачем саме як письмовий доказ у іншій справі. Достовірність, або не достовірність такої інформації повинен встановлювати суд (суддя), якому надані відповідні докази, як зазначено у п. 17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1.

Також правильним є висновок суду, про те, що у разі, якщо наведена у заяві інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів і тому вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

При таких обставинах суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що повідомлення (надання) інформації суду не може вважатись поширенням недостовірної інформації та не може тягти за собою обов`язок її спростування в порядку ст. 277 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що мало місце поширення інформації і дана інформація є твердженням про фактичні обставини не можуть бути взятими до уваги, оскільки засновані на помилковому розумінні та тлумаченні законодавства, яке регулює спірні правовідносини, висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про неповноту встановлених судом обставин, невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Волканової Вікторії Миколаївни - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 03.11.2020 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова