ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6065/20 Справа № 213/837/20 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Південний гірничо збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2020 року, яке постановлено суддею Князєвою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту матеріали справи не містять,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» (далі АТ «ПівдГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 165 305 грн. у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 12 липня 2006 року позивачу було первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності. При повторному переогляді висновком МСЕК від 26 липня 2007 року позивачу встановлено 35% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності. При наступному переогляді висновком МСЕК від 10 серпня 2009 року позивачу встановлено 35% втрати працездатності та третю групу інвалідності, безстроково.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 60 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 840,80 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди 60 000 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає глибині моральних страждань позивача, які він відчуває з урахуванням отриманих ним професійних захворювань, необхідності постійного лікування та проходження чисельних оглядів МСЕК.

Вказує, що суд при визначенні розміру моральної шкоди не врахував, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням позивач неодноразово проходив медичне лікування та огляди МСЕК, відповідно до медичної документації позивач перебуває на «Д» обліку за професійним захворюванням, постійно лікується амбулаторно, періодично лікується стаціонарно, стан здоров`я позивача періодично погіршується, особливого покращення від лікування не відмічається. При зверненні до медичних закладів встановлені скарги позивача на задишку при незначному фізичному навантаженні, кашель з виділенням, загальну слабкість, запаморочення, напади задухи.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», відсоток втрати працездатності, необхідність постійного лікування та проходження численних оглядів МСЕК, та пов`язані з цим моральні страждання позивача, істотність вимушених змін в його житті, важкість стану здоров`я та ступінь вини відповідача, у зв`язку з чим вважає суму стягнутої моральної шкоди необґрунтованою та значно заниженою.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Південний ГЗК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано, що позивач працював також на інших підприємствах.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

На думку відповідача, надані позивачем докази щодо встановлення йому професійного захворювання та втрати працездатності не свідчать про наявність у останнього моральних страждань, стресу, депресії чи інших негативних проявів психологічного стану.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача АТ «Південний ГЗК» просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, як безпідставну, необґрунтовану та таку, що не підлягає задоволенню.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, відзиву АТ «Південний ГЗК» на апеляційну скаргу представника позивача, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника позивача та відповідача підлягають - залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 12 листопада 1996 року по 01 серпня 2006 року, працював на посаді слюсаря чергового та по ремонту обладнання, з 01 серпня 2006 року по 31 липня 2009 року теслярем ІІІ розряду рудозбагачувальної фабрики №2 у рудоуправлінні ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є АТ «ПівдГЗК». 31 липня 2009 року звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.39-40).

Згідно пункту 16 Акту розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від 22 травня 2006 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин роботи, зокрема, на підприємстві відповідача, де внаслідок недосконалості технологічних процесів і конструктивних недоліків обладнання, позивач підпадав під вплив виробничого пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники ГДК (а.с.19).

Відповідно до п. 17 Акту, причиною виникнення професійних захворювань є тривала робота, зокрема, на підприємстві відповідача в умовах впливу виробничого . пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники ГДК (а.с. 19).

Висновком МСЕК від 12 липня 2006 року позивачу первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності (а.с. 8-11).

Висновком МСЕК від 26 липня 2007 року позивачу повторно встановлено 35% втрати професійної, ІІІ група інвалідності (а.с. 12-13).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 10 серпня 2009 року позивачу повторно встановлено 35% втрати професійної, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 14-17).

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно пункту 16 Акту розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від 22 травня 2006 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин роботи, зокрема, на підприємстві відповідача, де внаслідок недосконалості технологічних процесів і конструктивних недоліків обладнання, позивач підпадав під вплив виробничого пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники ГДК.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач пропрацював на підприємстві відповідача в період з 1996 року по 2009 рік.

Відповідно до висновку МСЕК від 12 липня 2006 року позивачу первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - АТ "ПівдГЗК" - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що надані позивачем докази щодо встановлення йому професійного захворювання та втрати працездатності не свідчать про наявність у останнього моральних страждань, стресу, депресії чи інших негативних проявів психологічного стану, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває складності, внаслідок чого переносить моральні страждання, крім того, забезпечення безпечних умов праці є обов`язком відповідача.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд врахував характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Зокрема, суд врахував характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, зокрема, на підприємстві відповідача, а саме: з 12 листопада 1996 року по 01 серпня 2006 року, тобто 9 рік 9 місяців із загального стажу в умовах шкідливого фактору 12 років 9 місяців, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 35%, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У зв`язку доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що професійне захворювання позивача виникло внаслідок його тривалого періоду роботи, зокрема на інших підприємствах, колегія суддів не бере до уваги, з вищенаведених підстав.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що визначений судом розмір моральної шкоди 60 000 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає глибині моральних страждань позивача, оскільки як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції при ухваленні рішення враховано, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням позивач неодноразово проходив медичне лікування.

Так, суд встановив, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач відчуває моральні страждання, внаслідок чого вимушений постійно лікуватися та переносити фізичні та моральні страждання. У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача про те, що розмір відшкодування моральної шкоди є безпідставним, колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 60 000 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: