КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №759/3508/14 Головуючий у І інстанції Мазур І.В.
Провадження №22-ц/824/9752/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербуд інвест» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», 3-ті особи Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», Комунальне підприємство «Житло-Сервіс» ГУ житлового забезпечення, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві про визнання майнових прав на частку в об`єкті незавершеного будівництва,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року позивач пред`явив в суді названий позов посилаючись на те, що 31 травня 2005 року між ним та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» (надалі Повірений) був укладений Договір доручення №131/1-68 , за яким він доручив, а Повірений зобов`язувався від імені та за рахунок позивача профінансувати спорудження об`єкта нерухомості та здати будинок в експлуатацію у 4 кварталі 2006року, а саме за адресою АДРЕСА_1 , незавершеного будівництва з такими характеристиками: Поверх - НОМЕР_1 ; Кількість кімнат - 2. Загальна площа - 79,55 кв.м.; житлова площа - 37,66 кв.м. Окрім цього, після завершення будівництва відповідач зобов`язався надати довірителю документи, необхідні для послідуючого оформлення об`єкта нерухомості у власність. Свої зобов`язання позивач виконав у повному обсязі та у встановлений строк, що підтверджується довідкою відповідача №1056 інв.№131/1-68 (2005) від 20 листопада 2006 року про отримання коштів за Договором. Разом з тим, на час подання позову до суду об`єкт нерухомості в експлуатацію не зданий, будівельні роботи припинені, що порушує його права як інвестора щодо строків здачі та введення в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку в порушення умов договору доручення. До цих пір документи які необхідні для оформлення ним права власності на об`єкт нерухомості не передані, що фактично обмежує його можливості оформити за ним право власності на проінвестований об`єкт нерухомості.

Просив суд визнати майнові права на частку в об`єкті інвестування у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , незавершеного будівництва з такими характеристиками: поверх - 14; кількість кімнат - 2.; загальна площа - 79,55 кв.м.; житлова площа - 37,66 кв.м. ;визнати право власності на частку в об`єкті незавершеного будівництва, що складається з матеріалів, що були використані в процесі будівництва об`єкта нерухомості у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , незавершеного будівництва з такими характеристиками: поверх - 14; Кількість кімнат - 2, загальна площа - 79,55 кв.м.; житлова площа - 37,66 кв.м.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 15 квітня 2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», подало апеляційну скаргу. Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що прийнято в порушення норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення порушене норми матеріального права та задоволено вимоги позивача всупереч ст. 331 ЦК України. Зазначена в оскаржуваному рішенні суду частка в об`єкті незавершеного будівництва не відповідає наведеним ознакам, оскільки житловий комплекс за адресою АДРЕСА_1 ; секція - 1 не є створеним, дане майно не прийнято в експлуатацію та не зареєстроване належним чином.

Статтею 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на об`єкт незавершеного будівництва на підставі судового рішення.

Відповідно до п. 2.3.4. Договору доручення №131/1-68 Повірений зобов`язаний після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію надати Довірителю документи, необхідні для оформлення Об`єкта нерухомості у в власність.

Враховуючи викладене, апелянт вважає, що судом встановлено спосіб захисту прав, який є неефективним, оскільки виходячи з виду зобов`язання, яке виникло на підставі Договору доручення №131/1-68 порушене право інвестора підлягає захисту шляхом зобов`язання забудовника виконати умови укладеного між сторонами договору.

Також апелянт посилається на те, що відповідно до статті 876 ЦК України визначення замовника власником об`єкту будівництва застосовується тільки при наявності у нього права власності або право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухоме майно (ст. 331 ЦК України), в іншому випадку замовник не може набути право власності.

Враховуючи викладене, фінансування об`єкта будівництва не наділяє інвестора правами та обов`язками замовника.

Отже, ОСОБА_1 не є замовником будівництва у розумінні ст. 876 ЦК України.

Крім іншого, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою та у разі якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Звертає увагу суду, що позивач не надав жодних належних доказів на підтвердження того, що він є власником матеріалів, з яких будується житловий комплекс, або орендарем або власником (користувачем) земельної ділянки.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 не є власником матеріалів, з яких будується житловий комплекс, не є орендарем або власником (користувачем земельної ділянки, на якій будується об`єкт, та не має дозволуна проведенн будівництва.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо визнання ОСОБА_2 замовником об`єкта будівництва та належність йому матеріалів, з яких будується житловий комплекс є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи підтверджується жодним доказом.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_1 .

Позивач заперечує проти вимог апеляційної скарги та вважає оскаржуване рішення законним.

Також позивач звертає увагу апеляційного суду на обставини, що спростовують твердження апелянта щодо обґрунтованості поновлення строку апеляційного провадження та щодо обґрунтованості апеляційної скарги по суті.

Як вказує апелянт, про існування судового розгляду справи № 759/3508/14-ц йому стало відомо лише у травні 2020 року із сайту Судова влада, тому його представник лише 05 червня 2020 року був ознайомлений з матеріалами справи № 759/3508/14-ц та отримав копію оскаржуваного рішення по справі № 759/3508/14-ц.

Твердження апелянта про те, що про існування судового розгляду справи № 759/3508/14-ц йому стало відомо лише у травні 2020 року, ОСОБА_1 не відповідає дійсності та є неправдивим.

Вказує на те, що про існування судового розгляду справи № 759/3508/14-ц, про існування рішення по справі № 759/3508/14-ц та про його зміст апелянту було відомо із ухвали Господарського суду м. Києва від 20.12.2017 року по справі № 910/12257/13, у розгляді якої представники Апелянта брали участь та матеріали якої їм були надіслані 26.12.2017.

Після отримання ухвали Господарського суду м. Києва від 20.12.2017 року по справі 910/12257/13 не існувало жодних об`єктивно непереборних і пов`язаних з дійсно істотними труднощами підстав, які б не дозволили апелянту протягом січня 2018 року отримати у встановленому порядку копію оскаржуваного рішення суду, проаналізувати його та подати апеляційну скаргу.

Отже, апеляційна скарга на оскаржуване рішення суду мала б бути подана апелянтом протягом десяти днів з моменту отримання копії оскаржуваного рішення по справі № 759/3 508/14-ц, тобто протягом січня 2018 року, а не 15 червня 2020 року.

Твердження апелянта про те, що оскаржуване рішення суду порушує права та інтереси ТОВ «ІБФ «АВМ», не відповідає дійсності, оскільки у ТОВ «ІБФ «АВМ» відсутні жодні майнові права або права власності на об`єкт незавершеного будівництва за адресою АДРЕСА_1 , які були порушені.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 354, 358 ЦПК України просить суд відхилити апеляційну скаргу як таку, що подана із порушенням встановленого законодавством строку апеляційного оскарження та є необґрунтованою по суті, оскільки оскаржуване рішення суду не порушує права та інтереси апелянта.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 травня 2005 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» (надалі Повірений) був укладений Договір доручення №131/1-68, за яким згідно п.1.1. позивач (Довіритель), доручив, а відповідача (Повірений) зобов`язувався від імені та за рахунок позивача профінансувати спорудження об`єкта нерухомості та здати будинок в експлуатацію у 4 кварталі 2006року, а саме за адресою АДРЕСА_1 , незавершеного будівництва з такими характеристиками: поверх - 14; кількість кімнат - 2; загальна площа - 79,55 кв.м.; житлова площа - 37,66 кв.м. Згідно п.2.3.4 «Повірений» після завершення будівництва , тобто відповідач зобов`язався надати довірителю документи, необхідні для послідуючого оформлення об`єкта нерухомості у власність.

Позивачем виконано всі умови Договору доручення №131/1-68 від 31.05.2005р., що підтверджується довідкою відповідача №1056 інв.№131/1-68 (2005) від 20.11.2006р.про отримання коштів за Договором /а.с.11/

Закінчення будівництва об`єкта інвестування у відповідності до пункту 1.3 вказаного вище договору, повинно було відбутися в четвертому кварталі 2006 року, але на час ухвалення судом першої інстанції рішення будинок в експлуатацію не здано.

Судом встановлено, що об`єкт інвестування є незавершеним будівництвом, акт про прийняття його в експлуатацію не видавався.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 набуто майнові (речові) права на частку в об`єкті інвестування у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , незавершеного будівництва з такими характеристиками: поверх - 14; кількість кімнат - 2; загальна площа - 79,55 кв.м.; житлова площа - 37,66 кв.м., але відповідач не виконує умови інвестиційного договору, порушує строки здачі в експлуатацію об`єкта інвестування, чим порушує інвестиційні, майнові та житлові права позивача.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до договору поруки від 20 вересня 2012 року укладеному між ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» (Поручитель), ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» (Боржник), Служба безпеки України (Кредитор-1), Служба Зовнішньої розвідки України (Кредитор-2) Поручитель поручився перед Кредиторами за виконання Боржником його зобов`язань, що виникли з Договору № 19/3-2-ж17 пайової участі у будівництві житлового будинку з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками по АДРЕСА_1 від 10 лютого 2005 року з усіма додатковими угодами та Додатками до нього, який був укладений між кредитором-1, Боржником та Кредитором-2.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що на момент винесення рішення суду саме ТОВ «ІБГ «АВМ» взяло на себе всі зобов`язання ТОВ «БІК «Інтербудінвест» перед ОСОБА_1 по Договору доручення №131/1-68 від 31 травня 2005 p. (а.с.90)

Так, Додатковою угодою № 1 до Договору доручення № 131/1-68 від 31 травня 2005 року передбачено, що у зв`язку з виконанням ТОВ «ІБФ «АВМ» функцій Замовника житлового комплексу на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , на підставі Договору поруки від 20 вересня 2012 року, сторони Уклали дану додаткову угоду.

Так, відповідно до п.1 Додаткової угоди № 1 до Договору доручення № 131/1-68 від 31 травня 2005 року, ОСОБА_1 погодився на заміну Повіреного ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» на Нового Повіреного ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» (а.с.90). Відповідно до п.3 Додаткової угоди Новий Повірений бере на себе всі зобов`язання Повіреного по Договору доручення № 131/1-68 від 31 травня 2005 р. в повному обсязі, за винятком обов`язків Повіреного, зазначених в п.п.1.3;, 2.3.3;, 4.1 та п.п.4.2 вказаного Договору.

Дана угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Разом із тим, позивач пред`явив позов не до нового повіреного в Договорі доручення ТОВ «ІБГ «АВМ», а до ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», яка вже не несла перед позивачем зобов`язань щодо будівництва будинків. Разом із тим, ТОВ «ІБГ «АВМ» до розгляду справи залучено не було, чим були порушені його права. При розгляді апеляційної скарги позивач пояснив, що він не залучав ТОВ «ІБГ «АВМ» до участі у справі відповідачем з тих причин, що у нього були відсутні засоби зв`язку з апелянтом.

Відповідно до ст. 352 ЦПК України право на апеляційне оскарження мають не тільки учасники справи, а і особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Питання відкриття апеляційного провадження врегульовано ст. 357 ЦПК України. Саме на цій стадії процесу суд визначає чи може апеляційна скарга бути прийнятою судом від конкретної особи, чи не пропущені нею процесуальні строки, про що зазначається в ухвалі про відкриття провадження. Таким чином це питання було вирішено судом при постановленні ухвали про відкриття провадження у справі.

Однак при розгляді апеляційної скарги апеляційний суд може встановити, що права апелянта оскаржуваним рішенням порушені не були, що може бути підставою для закриття апеляційного провадження.

Оскільки оспорюване рішення стосується прав та обов`язків апелянта, отже він мав право на його оскарження в апеляційному порядку, а тому заперечення позивача проти апеляційної скарги які зводились зокрема і до того, що апелянт не має права на оскарження судового рішення є такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

З врахуванням того, що ТОВ «ІБГ «АВМ» є стороною Договору доручення, на підставі якого позивач просив визнати за ним майнові права на частку в об`єкті інвестування - незавершеного будівництва і право власності на частку в об`єкті незавершеного будівництва, що складається з матеріалів, що були використані в процесі будівництва, оспорюваним рішенням порушені його права, отже рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Під час апеляційного розгляду справи, а саме 05 жовтня 2020 року скаржником було подано клопотання про стягнення з позивача судових витрат, а саме: 34,53 грн. - сплата судового збору за виготовлення копії рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2014 року; 373,47 грн. - сплата судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою та 18400 грн. витрати на правову допомогу.

23 листопада 2020 року скаржник додатково просив ще також стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн.

Так, згідно з положенням ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «»Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинним цивільно-процесуальним законодавством визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначене підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» стверджує, що ними були понесені витрати на правову допомогу, яка пов`язана з розглядом даної справи у розмірі 28400 грн.

На підтвердження понесених витрат, скаржник надав суду копію договору про надання правової допомоги від 28 листопада 2019 року, копію додаткового договору №1 від 02 січня 2020 року до договору про надання правової допомоги від 28 листопада 2019 року, копію додаткового договору №3 від 29 травня 2020 року до договору про надання правової допомоги від 28 листопада 2019 року, копію акту виконаних робіт від 05 жовтня 2020 року, опис робіт за договором про надання правової допомоги від 28 листопада 2019 року у цивільній справі №759/3508/14, акт виконаних робіт від 23 листопада 2020 року та опис робіт за договором про надання правової допомоги від 28 листопада 2019 року.

Разом з тим, ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» не надало суду доказів на підтвердження того, що ними були дійсно сплачені грошові кошти на розрахунковий рахунок адвоката, який представляв їх інтереси, за надану ним правову допомогу, пов`язану з розглядом даної справи.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що в стягненні з позивача на користь скаржника витрат на правову допомогу слід відмовити.

Щодо понесених скаржником витрат на отримання копії оскаржуваного рішення суду, то понесені витрати також не підлягають відшкодуванню, оскільки Законом України «Про судовий збір» сплата судового збору за виготовлення копії судового рішення стягується лише у випадку повторного отримання копії відповідного судового рішення.

Щодо понесених судових витрат пов`язаних зі сплатою судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі 373 грн. 47 коп., то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на момент звернення до суду з позовом) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становила 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Станом на 01 січня 2014 року мінімальна заробітна плата становила 1218 грн., відповідно 0,2 розміру становило 243 грн. 60 коп.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на момент звернення до суду з апеляційною скаргою) ставка судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Таким чином, за звернення до суду з апеляційною скаргою сплаті підлягав судовий збір у розмірі 365 грн. 40 коп. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що комісії банку при сплаті судового збору не належать до судових витрат, які пов`язані з розглядом справи, а тому стягненню не підлягають.

Отже, так як судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» задоволено, то з позивача на користь скаржника слід стягнути 365 грн. 40 коп. судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою.

Керуючись ст.ст. 141, 263, 315, 319, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 15 квітня 2014 року у справі за позовомОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», 3-ті особи Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», Комунальне підприємство «Житло-Сервіс» ГУ житлового забезпечення, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м.Києві про визнання майнових прав на частку в об`єкті незавершеного будівництва скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», 3-ті особи Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», Комунальне підприємство «Житло-Сервіс» ГУ житлового забезпечення, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м.Києві про визнання майнових прав на частку в об`єкті незавершеного будівництва відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ»судовий збір в розмірі 365 грн. 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Реквізити сторін:

Позивач:ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач:Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудсервіс», зареєстроване місце знаходження: вул. Предславинська, 31/11, оф. 84, м. Київ, 03150, .

Особа, яка не брала участі у справі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ», зареєстроване місце знаходження: вул. Верхній Вал, 72, м. Київ, 04070,

Суддя-доповідач

Судді: