печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" листопада 2020 р. суддя Печерського районного суду міста Києва Писанець В.А., вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення до суду позовної заяви за її позовом до Кабінету Міністрів України, Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України, Національної поліції України, Державного бюро розслідувань, Міністерства юстиції України, третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення повноважень, визнання протиправними бездіяльності та дій суб`єктів владних повноважень, скасування актів, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 22 жовтня 2020 року звернулася до суду з заявою про забезпечення позову до пред`явлення до суду позовної заяви за її позовом до Кабінету Міністрів України, Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України, Національної поліції України, Державного бюро розслідувань, Міністерства юстиції України, третя особа - ОСОБА_2 в якій просила:

- вижити заходи забезпечення позову, шляхом зупинення дії актів, документів чи інформації від 17 червня 2020 року № 67-14/17/15-20 та від 23 березня 2017 року № 107-01/17/15-17, які створено Державним агентством з енергоефективності та енергозбереження України за результатом скарги до Кабінету Міністрів України за № БЛ-10748987/Д5 від 05 червня 2020 року та актів, документів чи інформації від 30 липня 2020 року № 83-02/17/15-20 та № 107-01/17/15-17 від 23 березня 2017 року, які створено Державним агентством з енергоефективності та енергозбереження України за результатом скарги до Кабінету Міністрів України за № БЛ-10979183 від 24/07/2020 з порушенням ч. 1 ст. 4, п. 4. Ст. 7, ч.ч. 1, 3, 4, 5, 7, 10 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян»;

- заборонити Кабінету Міністрів України та Державному агентству з енергоефективності та енергозбереження України при повторному розгляді скарг, порушувати дію Закону України «Про звернення громадян» щодо перевірки скарг, у відповідності до ч.ч. 1, 3, 4, 5, 7, 10 Закону України «Про звернення громадян», з порушенням ч. 4 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян»;

- заборонити Кабінету Міністрів України чи іншому органу влади, що діє за дорученням Кабінету Міністрів України на підставі ч. 4 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», надсилати звернення та скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з питань поновлення та забезпечення особистих немайнових прав безробітної ОСОБА_1 та пенсіонера ОСОБА_2 на життя та безпечне для життя і здоров`я довкілля до державних органів влади та їх посадових осіб, дії чи бездіяльність яких оскаржуються в суді.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що були порушені її права щодо надання обґрунтованої відповіді на її скарги згідно Закону України «Про звернення громадян».

22 жовтня 2020 року визначено суддю для розгляду справи у відповідності до пункту 15 Розділу XIII ЦПК України, та 23 жовтня 2020 року передано судді, для розгляду згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Вивчивши зміст заяви та додані до неї матеріали, суд дійшов до наступного висновку.

Як визначено нормами ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відтак, вирішуючи питання про юрисдикцію суду, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

При цьому, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року за № 2657-XII (надалі також - Закон № 2657) передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Право на інформацію забезпечується, зокрема: створенням механізму реалізації права на інформацію; обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення (ч. 1 ст. 6 Закону № 2657).

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом України «Про доступ до публічної інформації» (надалі також - Законом № 2939-VI) та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає цей Закон.

Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у ст. 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Згідно до ч.ч. 1, 3 ст. 23 Закону № 2939-VI, рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п. 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. theUnitedKingdom), пункт 57, Series A, № 93).

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року у справі № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частиною 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Тобто, звертаючись до суду з вказаною заявою ОСОБА_3 діяла як запитувач інформації та вважала порушеними свої права внаслідок порушення норм Закону України «Про звернення громадян», що належить розглядати в порядку Кодексу адміністративного судочинства України.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, яка висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі № 800/369/17, провадження № 11-1471заі18, яка згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися судом при застосуванні норми права.

Поряд із цим, постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз`яснено, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17), Господарським процесуальним кодексом України (ст.ст. 1, 12), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України).

За вищевказаних обставин зазначена заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, тому у відкритті провадження слід відмовити.

Керуючись п. 1 ч.1 ст. 186, ст. 354 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження за її заявою про забезпечення позову до пред`явлення до суду позовної заяви за позовом до Кабінету Міністрів України, Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України, Національної поліції України, Державного бюро розслідувань, Міністерства юстиції України, третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення повноважень, визнання протиправними бездіяльності та дій суб`єктів владних повноважень, скасування актів, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування шкоди.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя В. А. Писанець