Справа № 307/1562/20
Провадження № 2/307/1020/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2020 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Гримут В.І.

при секретарі Ком`яті Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Грушівська сільська рада про втрату права на користування житловим будинком,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовною заявою про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на проживання у будинку АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що ОСОБА_1 та її чоловікові ОСОБА_4 на праві приватної власності, в рівних долях належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Грушівської сільської ради № 1158 від 23.04.2015 р. за результатами перепису погосподарських книг с. Грушово, їхньому будинку було присвоєно номер АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

У визначеному законом порядку позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

В належному ОСОБА_1 будинку зареєстровані її донька, ОСОБА_5 , зять ОСОБА_2 та внук ОСОБА_6 . Штрауб.

Відповідач більше року у вказаному будинку не проживає та відмовляється добровільно знятися із реєстрації належного позивачці будинку.

Реєстрація ОСОБА_2 впливає на розмір її субсидії на комунальні платежі.

Просить задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Просить справу розглянути в її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 та представник Грушівської сільскої ради у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтями 319, 321, 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Під час розгляду справи суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.04.2010 р. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.04.2010 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.06.2020 р. державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Лешко Н.Ф., видано свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , спадкоємцем цього майна після смерті ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_1 , у тому числі з урахуванням 1/6 частки, від якої відмовилася донька ОСОБА_7 . Свідоцтво про право на спадщину 1/3 частки видано ОСОБА_1 , а свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частки ще не видано.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та припинення правовідношення.

Актом обстеження житлово-побутових умов від 13.04.2020 р. та довідкою Грушівської сільської ради № 638 від 13.04.2020 р. стверджено, що в житловому будинку в АДРЕСА_1 , проживають наступні особи: власниця домоволодіння ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та внук ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також перевіркою втстановлено, що зять заявниці ОСОБА_2 , фактично не проживає в даному будинку, з січня 2019 року.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира, що передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають його право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Із змісту постанови Верховний Суд України № 6-57цс11 від 16.01.2012 року вбачається, що аналіз норм цивільного законодавства України ст.ст. 16 ч. 1, 321 ч. 1, 391 ЦК України-, дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 більше року не проживає у належному позивачці житловому будинику АДРЕСА_1 та будь-яких поважних причин, які б перешкоджали йому проживати у даному будинку суду не вказав, а тому його слід визнати таким, що втратив право на проживання в будинку, що належить позивачці.

За таких обставин позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Тому, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 16, 391, 405 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю. Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого у буд. АДРЕСА_1 , таким, що втратив право на користування житлом у будинку АДРЕСА_1 (змінений на АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 04.11.2020 року.

Головуючий В.І. Гримут