Постанова

Іменем України

23 червня 2020 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/6781/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуАкціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"

на рішення Печерського районного суду м. Києва

в складі судді Писанця В.А.

від 21 лютого 2020 року

у цивільній справі №757/50569/18-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"

про захист прав споживачів, стягнення суми банківського вкладу та відсотків,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (далі - АТ "Райффайзен Банк Аваль", Банк) про захист прав споживачів, стягнення суми банківського вкладу та відсотків.

В обґрунтування позову вказувала, що 27.01.2003 між нею та АППБ "Аваль", правонаступником якого є АТ "Райффайзен Банк Аваль", укладено договір на вклад, на умовах якого їй відкрито вкладний рахунок, видано ощадну книжку та прийнято на зберігання внесені на даний рахунок кошти в сумі 3000,00 доларів США строком на 12 місяців під 8% річних. Кошти внесені нею готівкою в касу Ворошиловського відділення Банку в м. Донецьк та здійснено відповідний запис в ощадній книжці.

Вказувала, що 17.05.2018 вона звернулася до банку з метою отримання вкладу та відсотків за 15 років, де їй запропонували написати заяву на розшук рахунку та грошей на ньому, після чого 18.06.2018 повідомили, що на ім`я ОСОБА_1 в АТ "Райффайзен Банк Аваль" відсутні активні рахунки з коштами.

Позивачка, посилаючись на те, що після закінчення дії договору відповідачем не було здійснено повернення депозиту разом з сумою нарахованих відсотків та відповідач продовжує користуватися грошовими коштами вкладника, просила з підстав, передбачених ст. 1058-1060, 1068 ЦК України стягнути з АТ "Райффайзен Банк Аваль" на її користь суму вкладу в іноземній валюті у розмірі 3000,00 доларів США та відсотків у розмірі 7077,35 доларів США, що разом становить суму 10 077,35 доларів США і на день ухвалення рішення за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно відповідній сумі у гривні.

Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив. В обгрунтування своїх заперечень проти позову посилався на те, що дійсно 27.01.2003 між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір вкладу, за умовами якого відкрито вкладний рахунок № НОМЕР_1 , видано позивачці ощадну книжку та прийнято на зберігання кошти в сумі 3000,00 доларів США на строк 12 місяців під 8% річних. Однак, згідно банківської виписки 18.02.2003 ОСОБА_1 достроково зняла з вказаного вкладного рахунку грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США та в цей же день Банк відкрив позивачці новий депозитний рахунок, на який остання внесла 2000,00 доларів США на умовах Договору вкладу "Строковий"строком на 12 місяців під 8% річних. 28.07.2003 позивачка отримала з даного депозитного рахунку грошові кошти в сумі 2006,13 доларів США та закрила цей депозитний рахунок. В цей же день - 28.07.2003 Банк відкрив позивачці інший новий депозитний рахунок, на який внесено 1001,74 доларів США строком на 4 місяці під 4% річних, а 28.08.2003 ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 1006,84 доларів США та закрила депозитний рахунок. Вважав, що за таких обставин відсутні підстави для задоволення позову.

Зазначив також, що оскільки касові документи, які засвідчували факт отримання коштів позивачкою, були знищені Банком згідно встановленого Національним банком України порядку по закінченню строків зберігання, у Банку відсутня об`єктивна можливість надати суду будь-які інші докази виконання своїх зобов`язань перед позивачем. А відтак, виписка по руху коштів за рахунками ОСОБА_1 є належним та достатнім доказом, що підтверджує факт виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем, оскільки є похідним документом, що складений на підставі первинних документів та відповідно має силу документу, що підтверджує здійснення всіх операцій по рахунку.

Щодо позовних вимог в частині стягнення відсотків по вкладу в сумі 7077,35 доларів США відповідач вважав, що ці вимоги про стягнення відсотків за договором у розмірі 8% (6%) річних не підлягають до задоволення, оскільки 18.02.2003 договір про вклад було достроково розірвано позивачем та останній сума вкладу в повному обсязі повернута. При цьому відсоткова ставка у розмірі 8% річних була встановлена договором виключно на строк 12 місяців і умовами договору не було передбачено нарахування відсотків по закінченню строку вкладу. Також умовами договору було передбачено, що нараховані відсотки на суму вкладу не додаються до суми вкладу, і відповідно відсотки на них не нараховуються. Таким чином, на думку скаржника, вимоги про стягнення з Банку відсотків у сумі 8% річних за період з 2004 по 2018 рік є неправомірними та не підлягають до задоволення.

Крім того, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог посилався на те, що окремою підставою для відмови в задоволенні позову є сплив строку позовної давності, оскільки під час підписання договору позивачка була ознайомлена з його умовами та погодилася з істотними умовами, а отже 27.01.2003 достовірно дізналася про умови договору та своє право на отримання коштів через 12 місяців - 27.01.2004. Таким чином, про своє порушене право ОСОБА_1 могла дізнатися ще в 2003 році, а звернулася до суду з позовом через 15 років у 2018 році.

Також вказав на те, що враховуючи, що правовдіносини між сторонами виникли 27.01.2003, тобто до набрання чинності новим Цивільним кодексом України, застосуванню підлягають положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року.

Позивачка подала відповідь на відзив. Зазначала, що надана Банком виписка по рахункам, яка на думку відповідача, підтверджує наявність дострокового зняття коштів з вкладного рахунку, а також неодноразове відкриття ОСОБА_1 депозитного рахунку із його закриттям та поверненням коштів, не є належним та достовірним доказом в розумінні ст. 77, 79 ЦПК України. Натомість позивачем до позовної заяви долучено заповнену ощадну книжку з підписами та печаткою, яка видана Банком, та прибутковий ордер теж з підписами та печаткою Банку, який підтверджує внесення ОСОБА_1 коштів в сумі 3000,00 доларів США готівкою до каси Банку. Будь-яких інших вкладів у іноземній валюті, окрім спірного, вона у відповідача не здійснювала.

Вважала, що ощадна книжка є належним та достовірним доказом зарахування грошових сум на рахунок та списання таких сум з рахунку, а також залишку грошових сум на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у Банк для розрахунків за вкладом між банком і вкладником, оскільки саме в ощадній книжці вказуються такі відомості. Зважаючи на те, що в ощадній книжці відсутні записи про списання грошових сум з рахунку, то відповідно до ст. 1064 ЦК України, списання грошових сум з рахунку не проводилося, що спростовує твердження позивача про виплату коштів у 2003 році.

Також зазначила, що вона не погоджується з доводами відповідача про застосування до даних правовідносин положень ЦК Української РСР в редакції 1963 року, оскільки спірні правовідносини виникли в січні 2003 року, є триваючими та продовжують існувати по теперішній час.

Щодо доводів відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення відсотків по вкладу зазначила, що такі доводи є необґрунтованими, оскільки закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні. При цьому проценти повинні сплачуватися у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1070 ЦК України. Вважала, що відсотки за період з 27.01.2003 по 26.01.2004 підлягають стягненню за ставкою 8% річних, а починаючи з 27.01.2004 і по теперішній час за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу, відповідно до ч. 2 ст. 1070 ЦК України.

Крім того, зазначила, що оскільки про своє порушене право вона дізналася в червні 2018 року, тобто після отримання від відповідача повідомлення про відмову виплатити вклад та відсотки, строк звернення до суду з позовом не пропущено.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2020 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що судом не враховано доводи Банку про дострокове зняття позивачкою 18.02.2003 з вкладного рахунку грошових коштів в сумі 3000,00 доларів США, а також доводи, що після цієї дати остання в 2003 році неодноразово відкривала в Банку депозитний рахунок, на яких розміщувала кошти, в подальшому знімала такі кошти з рахунку та в результаті закривала депозитні рахунки. Дані обставини підтверджуються доданими Банком до відзиву на позовну заяву виписками по рахункам ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції також не врахував об`єктивну неможливість подачі банком касових документів, що засвідчують факт отримання коштів позивачкою, оскільки відповідні документи були знищені Банком згідно встановленого Національним банком України порядку по закінченню строків зберігання. А тому надана Банком виписка по руху коштів по рахункам позивачки є належним та достатнім доказом, що підтверджує факт повного виконання Банком своїх зобов'язань перед позивачкою.

Зазначив, що Банк позбавлений можливості надати інші докази видачі коштів позивачці і внаслідок того, що остання не зверталася до Банку за отриманням вкладу протягом майже 18 років, хоча усвідомлювала, що договір укладений лише на 1 рік.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення відсотків по вкладу суд допустив порушення норм матеріального права, а також не врахував умови договору та обов'язкову до застосування практику Верховного Суду. Зокрема, суд не взяв до уваги, що оскільки договір про вклад було достроково розірвано і сума вкладу в повному обсязі повернута позивачці, то вимоги про стягнення відсотків не підлягали до задоволення.

Також судом не взято до уваги, що строк вкладу склав один рік, і умовами договору не було передбачено нарахування відсотків по закінченню строку вкладу, стягнення з Банку відсотків у розмірі 8% річних за період з 2004 по 2018 рік є неправомірним.

З наведених обставин просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.02.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивачка проти апеляційної скарги заперечувала та подала відзив, в обгрунтування якого зазначила обставини, які були викладені нею у позовній заяві та у відповіді на відзив.

Додатково щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення відсотків зазначила, що відповідач не надав до суду першої інстанції доказів, які б могли підтвердити процентну ставку в розмірі, що зазвичай сплачується банком на вимогу вкладника. А також не надав рішень Верховного Суду, які ним додано до апеляційної скарги, та не робив будь-яких розрахунків суми відсотків.

Також в порушення вимог ч. 2 ст. 1061 ЦК України відповідач жодним чином не повідомляв позивача про зміну розміру відсотків за вкладами на вимогу, а в наданому відповідачем розрахунку процентів за вкладом на вимогу не застосовано капіталізацію відсотків.

Посилаючись на те, що суд дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав, викладених в ній, та просила задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27 січня 2003 року між Банком в особі Ворошиловського відділення Донецької обласної дирекції АППБ "Аваль", правонаступником якого є АТ "Райффайзен Банк Аваль", та ОСОБА_1 було укладено Договір на вклад, на умовах якого останній видано ощадну книжку та відкрито рахунок № НОМЕР_1 . На даному рахунку позивачем розміщено кошти на строк 12 місяців під 8% річних в розмірі 3000 дол. США.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що до спірних правовідносин повинні застосовуватися норми Цивільного кодексу Української РСР в редакції від 18 липня 1963 року.

Як встановлено в п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України даний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини між сторонами виникли у січні 2003, а саме в день укладення договору на вклад - 27.01.2003, згідно якого кошти на рахунку розміщено на 12 місяців, тобто до 27.01.2004.

Цивільний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року.

З наведеного слідує, що правовідносини, які виникли між ОСОБА_1 та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" продовжували існувати і після набрання чинності ЦК України.

Оскільки правовідносини виникли в січні 2003 року, однак продовжили існувати після набрання чинності ЦК України, то до таких правовідносин повинні застосовуватися положення ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

За приписами статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Крім того, пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року №516, передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних та фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошових суми або банківських металів і відповідає вимогам, установлених законом, іншим нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаям ділового обороту.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору, укладеного 27.01.2003 між Банком та ОСОБА_1 , останньою на виконання умов договору передано грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США, які прийнято Банком та зарахувано їх на відкритий для цієї мети депозитний рахунок, що підтверджується прибутковим ордером №12 від 27.01.2003 та записом в ощадній книжці. Кошти розміщено на строк 12 місяців під 8% річних.

17 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до філії АТ "Райффайзен Банк Аваль" (Таврійське відділення), розташованої у м. Запоріжжі, з метою отримання вкладу та відсотків за період знаходження вкладу в банківській установі. На дане звернення ОСОБА_1 запропоновано написати заяву про розшук її рахунку та коштів на ньому.

18 червня 2018 року ОСОБА_1 отримала від Банку повідомлення, в якому зазначено, що на її ім'я відсутні активні рахунки з коштами.

В подальшому ОСОБА_1 звернулася зі скаргою до голови правління Банку з метою надання їй копій документів, які свідчать, що саме вона отримала належні їй кошти, однак їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що кошти були зняті у 2003 році, а рахунок закрито, на підтвердження чого надали виписку по вкладу з 01.01.2002 по 10.08.2018.

Так, з матеріалів справи вбачається, що АТ "Райффайзен Банк Аваль", заперечуючи проти позовних вимог, посилався на те, що дійсно 27.01.2003 між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір вкладу, за умовами якого відкрито вкладний рахунок № НОМЕР_1 , видано позивачці ощадну книжку та прийнято на зберігання кошти в сумі 3000,00 доларів США на строк 12 місяців під 8% річних. Однак, 18.02.2003 ОСОБА_1 достроково зняла з вказаного вкладного рахунку грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США та в цей же день Банк відкрив позивачці новий депозитний рахунок № НОМЕР_2 , на який остання внесла 2000,00 доларів США на умовах Договору вкладу "Строковий" строком на 12 місяців під 8% річних. Зазначив, що 28.07.2003 позивачка отримала з депозитного рахунку № НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 2006,13 доларів США та закрила цей депозитний рахунок. В цей же день - 28.07.2003 Банк відкрив позивачці інший депозитний рахунок № НОМЕР_3 , на який внесено 1001,74 доларів США на умовах Договору на вклад "Накопичувальний", строком на 4 місяці під 4% річних, а 28.08.2003 ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 1006,84 доларів США та закрила депозитний рахунок. Також зазначив, що дані обставини підтверджуються банківською випискою.

Вважав, що за таких обставин позивачка отримала, розміщені нею на депозитному рахунку кошти, згідно договору від 27.01.2003, разом з відсотками, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що судом правомірно не взято до уваги вищевказані обставини, на які посилався відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, з огляду на таке.

Як правильно зазначено судом в мотивувальній частині рішення, згідно зі ст. 1064 ЦК України укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюється банком у разі пред`явлення ощадної книжки.

Отже, за приписами ст. 1064 ЦК України ощадна книжка є належним та достовірним доказом зарахування грошових сум на рахунок та списання грошових сум з рахунку, а також залишку грошових сум на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк для розрахунків за вкладом між банком і вкладником, оскільки саме в ощадній книжці вказується така інформація.

Судом встановлено, що в ощадній книжці ОСОБА_1 , яка була їй видана на підставі договору від 27.01.2003, відсутні записи про списання грошових сум з рахунку, що у відповідності до вимог ст. 1064 ЦК України свідчить про те, що списання грошових сум з її рахунку, як стверджує Банк, в 2003 році не проводилось.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 грошових коштів, розміщених на депозитний рахунок Банку, згідно Договору на вклад від 27.01.2003.

Доводи апеляційної скарги, що судом не враховано банківську виписку по рахунку ОСОБА_1 відхиляються колегією суддів, оскільки за вищевказаних обставин належним та достовірним доказом в розумінні ст. 77, 79 ЦПК України, який підтверджує факт видачі коштів за вкладом є відомості, зазначені в ощадній книжці.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження виконання обов`язку про повернення коштів за вкладом дійшов обґрунтованого висновку, що доведено порушення відповідачем права позивача на отримання вкладу.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо обґрунтованості позовних про стягнення відсотків у розмірі 8% за вкладом за період з 27.01.2003 по 27.01.2004, як то передбачено умовами договору.

Частиною 1 статті 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав (ч. 5 ст. 1061 ЦК України).

Аналіз наведених норм права у взаємозв'язку зі ст. 598 ЦК України дає підстави для висновку, що зобов'язання банку в розмірі та на умовах, визначених договором банківського вкладу (депозиту), припинилися у строк, установлений цим договором.

Проте, закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що передбачають обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

За приписами ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, відсотки за вкладом на період дії договору (з 27.01.2003 по 26.01.2004) повинні нараховуватися за ставкою 8%, як передбачено умовами договору, а починаючи з 27.01.2004 та по день пред'явлення позову (15.10.2018) у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу, як то передбачено ч. 2 ст. 1070 ЦК України.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог відповідач посилався на пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду із позовом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення строків позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати право в примусовому порядку.

При цьому, застосування строку позовної давності залежить не лише від строку коли особа дізналася про порушене право, а й від обставин чи могла особа дізнатися про своє порушене право.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії договору на вклад з 27.01.2003 по 27.01.2004 і саме з наступного дня після закінчення строку дії договору позивачка могла звернутися до банку з вимогою про повернення вкладу і не отримавши свої кошти могла дізнатися про порушене право.

Оскільки законодавець пов`язує застосування строку позовної давності не лише з датою коли особа дізналася про порушене право, а і з датою коли особа могла довідатися про порушене право, колегія суддів відхиляє доводи позивача, що строк необхідно обчислювати з дати звернення до банку з вимогою про повернення коштів майже через п`ятнадцять років після закінчення строку дії договору.

Отже, про своє порушене право ОСОБА_1 могла дізнатися 28.01.2004, а з позовом звернулася 16.10.2018, тобто зі спливом строку позовної давності.

З клопотанням про поновлення строку на звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 до суду не зверталася.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву АТ "Райффайзен Банк Аваль" вказував про сплив позовної давності.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову, у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Враховуючи те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, та зазначені порушення призвели до неправильного вирішення спору, то в силу ст. 376 ЦПК України є підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі п. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" Алдошина В.Є . звільнена від сплати судового збору на всіх стадіях судового розгляду.

За приписами Закону України "Про судовий збір" сума судового збору, яка підлягала сплаті при поданні ОСОБА_1 позовної заяви в жовтні 2018 року сума судового збору становила 2 821,95 грн.

За подання апеляційної скарги, як то передбачено Законом України "Про судовий збір", АТ "Райффайзен Банк Аваль", згідно платіжного доручення №301106 від 19.03.2020 сплачено судовий збір в сумі 4 232,93 грн (а.с.97).

Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, а колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги АТ "Райффайзен Банк Аваль" та відмову в задоволенні позову, судовий збір, який підлягав сплаті за подання позовної заяви в сумі 2 821,95 грн підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Також, сплачений АТ "Райффайзен Банк Аваль" судовий збір в розмірі 4 323,93 грн за подання апеляційної скарги підлягає компенсації останньому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2020 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про захист прав споживачів, стягнення суми банківського вкладу та відсотків - відмовити.

Судовий збір за подання позовної заяви в сумі 2821 (дві тисячі вісімсот двадцять одна) грн 95 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судовий збір в сумі 4232 (чотири тисячі двісті тридцять дві) грн 93 коп. компенсувати Акціонерному товариству "Райффайзен Банк Аваль" за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 24 червня 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай