ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 листопада 2020 року

м. Харків

справа №630/215/20

провадження №22-ц/818/4959/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа Відділ з питань державної реєстрації виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа: Відділ з питань державної реєстрації виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 серпня 2020 року, постановлене під головуванням судді Малихіна О.О. в м. Люботин, Харківської області, (повний текст судового рішення складено 07 серпня 2020 року), -

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа: Відділ з питань державної реєстрації виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 06 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 судовий збір в сумі 840,80 грн. на користь держави в особі Державної судової адміністрації України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Також просить стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що їй на праві власності належить житлова будівля, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач зареєстрований у спірному будинку, проте не приймає участі у підтриманні будинку в належному стані, не сплачує комунальні послуги та взагалі не з`являється у ньому з 2014 року. Вважає, що висновок суду про те, що спірний будинок також належить і відповідачу на підставі спільної сумісної власності не відповідає дійсності.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи ОСОБА_3 таким, що тратив право користування житловою площею в спірному житловому будинку, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 з травня 2014 року без поважних причин не проживає в ньому, а отже позов в цій частині підлягає задоволенню. Відмовляючи у в задоволенні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відсутнє судове рішення про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , то наразі спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя який в певній його частці належить відповідачу ОСОБА_2 .. Тому відповідач ОСОБА_2 наділений правами володіння та користування спірним житловим будинком, та не може бути позбавлений цього права у зв`язку з проживанням в іншому місці.

Оскільки рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 серпня 2020 року оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, тому в іншій частині рішення суду колегією не переглядається.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову в частині відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колядою Т.Г. 06 липня 2010 року за реєстр. № 1000, позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_3 . Реєстрація права власності позивача ОСОБА_1 відбулась 22 липня 2010 року, що підтверджується витягом № 26785922 від 22 липня 2010 року, сформованим КП «Люботинське БТІ».

Згідно з довідкою № 03-10/136, виданою 14 січня 2020 року виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області, до складу сім`ї позивача ОСОБА_1 входять її колишній чоловік ОСОБА_2 і дядько ОСОБА_3 .

З будинкової книги вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в спірному будинку з 04 серпня 2010 року, а відповідач ОСОБА_3 - з 08 грудня 2011 року.

Позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 2001 року, який було розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області, ухваленого 26 січня 2015 року в справі №630/1064/14-ц.

З наданих позивачем до суду актів, складених комісією ОСН № 32 м. Люботина від 27 листопада 2019 року вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 фактично не проживають в будинку АДРЕСА_1 з травня 2014 рок

Як на підставу заявлених вимог, ОСОБА_1 посилалась на те, що їй на праві власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , хоча й зареєстровані у спірному будинку, проте з травня 2014 року фактично не проживають в будинку та не бажають у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку. Постійна відсутність відповідачів створює для неї труднощі та зумовлює додаткові витрати на утримання будинку, бо вона не може оформити субсидію, так як для розрахунку доходу господарства беруться до уваги доходи відповідачів, які фактично не проживають у вказаному вище будинку. Вважає, що наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 3. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч.2 ст. 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК України).

Матеріали справи свідчать про те, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 позивачем було придбано в період шлюбу з ОСОБА_2 .. Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колядою Т.Г., ОСОБА_2 , як її чоловік, давав згоду дружині на купівлю зазначеного нерухомого майна (а.с.7).

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, враховуючи, що сторони у справі не заперечують факт того, що вказаний у позові будинок був придбаний ними під час шлюбу, отже у відповідності до ч.1 ст.60 СК України був набутий подружжям у спільну сумісну власність, а отже ч. 2 ст. 405 ЦК України, на яку посилається позивач, не передбачає можливості позбавлення права користування будинком особи, яка є її співвласником.

За таких обстави, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності відповідача на вказаний будинок, а отже і відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

В іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядалось.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 серпня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.В. Бурлака

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 04.11.2020 року.