ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року

м.Суми

Справа №588/2253/19

Номер провадження 22-ц/816/2080/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Тростянецька районна державна нотаріальна контора,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 12 серпня 2020 року в складі судді Щербаченко М.В., ухвалене в м. Тростянець, повний текст якого складено 14 серпня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

28 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, мотивуючи свої вимоги тим, що його мати ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя мати склала заповіт від 25 квітня 2003 року, який був посвідчений державним нотаріусом Тростянецької районної державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1272, яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не склалося і все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона матиме право заповіла позивачу.

Спадщину після смерті матері прийняв як позивач так і його рідний брат ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на нерухоме майно, в тому числі: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами та земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ; та шість земельних ділянок, що знаходяться на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 була відкрита приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Сумської області Гребіник З.Д.

Оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно в сімейному архіві матері не збереглися, крім деяких копій. Позивач стверджує, що оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно знаходяться у відповідача, який відмовляється їх надати позивачу для оформлення спадкових прав.

Через відсутність правовстановлюючих документів приватний нотаріус Тростянецького районного нотаріального округу Сумської області Гребіник З.Д. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне нерухоме майно, про що було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04 січня 2018 року.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності: 1) на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0559 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд, кадастровий номер :01:004:0220; 3) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,4746 га, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:004:0221; 4) на земельну ділянку, площею 2,7483 га, що знаходиться на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:003:0602; 5) на земельну ділянку, площею 0,3008 га, що знаходиться на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області, кадастровий номер :00:002:0463; 6) на земельну ділянку, площею 0,4874 га, що знаходиться на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області, кадастровий номер :00:003:0710; 7) на земельну ділянку, площею 2,9346 га, що знаходиться на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:004:0533; 8) на земельну ділянку, площею 0,5589 га, що знаходиться на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області, кадастровий номер :00:004:0534; 9) на земельну ділянку, площею 0,6773 га, що знаходиться на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області, кадастровий номер :00:004:0535.

02 квітня 2020 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кудін О.М. звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Тростянецька районна державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним. Вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 проживає зі своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності у нього на вказане житло виникло після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і спадкоємцем у свідоцтві про право на спадщину за законом був зазначений він та мати ОСОБА_4 . У вказаному будинку ОСОБА_2 проживав все своє життя з батьками.

ОСОБА_1 проживає з сім`єю окремо за адресою: АДРЕСА_3 , вказаний будинок йому залишила мати.

Після смерті батька, мати повідомила сину ОСОБА_1 , що у нього є будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та те, щоб він не претендував на будинок по АДРЕСА_2 і вказала, що залишить його меншому сину ОСОБА_2 . У зв`язку з чим, ОСОБА_1 відмовився від претензій на право власності на будинок.

ОСОБА_4 склала заповіт від 02 грудня 1997 року, який був посвідчений державним нотаріусом Тростянецької нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 3336 і яким

за версією ОСОБА_2 та його представника залишила батьківський будинок останньому.

Мати сторін у 2002 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , до якого переїхала проживати в с. Боромля, Тростянецького району Сумської області.

Перед переїздом ОСОБА_4 25 квітня 2003 року склала заповіт на користь ОСОБА_1 та всім пояснювала, що заповіла будинок за адресою: АДРЕСА_3 .

Після переїзду матері брат позивача негативно сприйняв цю звістку, він постійно сварився з нею, погрожував не розумів її інтересів, а потім взагалі не хотів зустрічатися з нею.

В 2012 році помер другий чоловік ОСОБА_4 ОСОБА_6 і вона успадкувала після його смерті все належне йому майно. За декілька місяців до смерті ОСОБА_4 склала письмову довіреність, яка посвідчена секретарем Боромлянської сільської ради Тростянецького району та уповноважила ОСОБА_2 бути її представником у відповідних органах місцевого самоврядування щодо належних їй земельних ділянок.

У 2014 році мати тяжко захворіла і потребувала допомоги. ОСОБА_1 до неї не приїздив. ОСОБА_2 разом із дружиною її доглядали до самої смерті.

ОСОБА_1 не бажає врегульовувати спір, відмовляється підписати мирову угоду, хоча знає, що ОСОБА_2 має обов`язкову часку в спадщині у розмірі 1/4 частини як інвалід.

ОСОБА_2 вважає, що заповіт від 25 квітня 2003 року, складений його матір`ю на все належне їй майно, що належало їй на час смерті, підписаний під впливом помилки, оскільки на його думку мати добросовісно помилялась, вважаючи, що переоформила своїм заповітом від 02 грудня 1997 року житловий будинок по АДРЕСА_2 на ОСОБА_2 , а своїм заповітом від 25 квітня 2003 року переоформила житловий будинок по АДРЕСА_3 на ОСОБА_1 . Мати у спірному заповіті за версією ОСОБА_2 мала на увазі, що залишає все нерухоме майно, що розташоване саме біля будинку по АДРЕСА_3 , тобто всі прибудови у вигляді господарських споруд, а не все інше майно взагалі. Саме про своє розпорядження майном вона і розповідала ОСОБА_2 і його дружині, всім сусідам і родичам.

На думку ОСОБА_2 та його представника адвоката Кудіна О.М. Пащенко Г.А. вважала діючими два заповіти щодо кожного будинку окремо і фактично помилилась відносно правової природи правочину внаслідок похилого віку, який впливає на можливість правильного сприйняття позивачем певних фактів та обставин.

Враховуючи викладене, представник ОСОБА_2 адвокат Кудін О.М. просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , як такий, що укладений під впливом помилки щодо змісту і наслідків цього одностороннього правочину.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 12 серпня 2020 року первісний позов ОСОБА_1 задоволений повністю.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тростянець Сумської області право власності:

на житловий будинок з прибудовою, дерев`яним тамбуром, загальною площею 64,3 кв. м, з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

на земельну ділянку, площею 0,0559 га з кадастровим номером :01:004:0220 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку, площею 0,4746 га з кадастровим номером :01:004:0221 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

на земельну ділянку, площею 2,7483 га з кадастровим номером :00:003:0602, земельну ділянку, площею 0,3008 га з кадастровим номером :00:002:0463, земельну ділянку, площею 0,4874 га з кадастровим номером :00:003:0710, земельну ділянку, площею 2,9346 га з кадастровим номером :00:004:0533, земельну ділянку, площею 0,5589 га з кадастровим номером :00:004:0534, земельну ділянку, площею 0,6773 га з кадастровим номером :00:004:0535, які мають цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області.

Зустрічний позов ОСОБА_2 залишений без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено без врахування фактичних обставин справи, без належної оцінки доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги та відмовити в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому зазначає, що заповіт від 25 квітня 2003 року, складений матір`ю сторін ОСОБА_4 , підписаний під впливом помилки, оскільки, на його думку, мати добросовісно помилялась, вважаючи, що переоформила своїм заповітом від 02 грудня 1997 року житловий будинок по АДРЕСА_2 на ОСОБА_2 , а своїм заповітом від 25 квітня 2003 року переоформила житловий будинок по АДРЕСА_3 і все майно біля цього будинку на його брата ОСОБА_1 .

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі № 522/9562/16-ц, якою Верховний Суд скасував постанову апеляційного суду і залишив в силі рішення суду першої інстанції про визнання правочину недійсним, укладеного внаслідок помилки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , його представника адвоката Кудіна О.М., Пащенка О.І., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є синами ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Тростянець Сумської області (т. 1 а.с. 4- 5, 143).

За життя мати сторін ОСОБА_4 02 грудня 1997 року склала заповіт, який був посвідчений в.о. завідувача Тростянецької державної нотаріальної контори Перлик Т.М., зареєстрований за № 3336, яким на випадок своєї смерті все своє майно ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 146).

Проте, у подальшому 25 квітня 2003 року від імені ОСОБА_4 державним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гребіник О.Д. був посвідчений заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 1272, яким заповідач ОСОБА_4 заповіла все своє майно ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 145).

Вказані заповіти зареєстровані у Спадковому реєстрі за № 1729030 та № 8395609 та мають статус чинних (т . 1 а.с. 64 - 66).

Після смерті ОСОБА_4 на підставі заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини приватним нотаріусом Гребіник З.Д. Тростянецького районного нотаріального округу Сумської області 11 листопада 2014 року була заведена спадкова справа за № 9/2014.

ОСОБА_1 також своєчасно подав заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері. Заяви від інших спадкоємців у спадковій справі відсутні (т. 1 а.с. 62-66).

Приватним нотаріусом Гребіник З.Д. 14 травня 2015 року ОСОБА_1 на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу 25 квітня 2003 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1272, було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом як спадкоємцю ОСОБА_4 , яке посвідчує його право на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 80-84).

Інших свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом Гребіник З.Д. не видавалось.

Постановою приватного нотаріуса Гребіник З.Д. від 04 січня 2018 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 на житловий будинок та земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а також на земельні ділянки (паї) на території Боромлянської сільської ради Тростянецього району Сумської області. Постанова приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії мотивована тим, що ОСОБА_1 не подав всіх необхідних документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно, а також підтвердження про їх втрату, що унеможливлює для нотаріуса з`ясувати наявність спадкового майна, його склад та місцезнаходження (т. 1 а.с. 7).

Спірне нерухоме майно, право власності на яке у порядку спадкування за заповітом просить визнати ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_4 за життя набула у встановленому законом порядку, а її право приватної власності було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Зокрема, право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, земельні ділянки з кадастровими номерами :01:004:0220 та :01:004:0221 за адресою: АДРЕСА_1 та на шість земельних ділянок, що знаходяться на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами :00:003:0602, :00:002:0463, :00:003:0710, :00:004:0533, :00:004:0534, :00:004:0535 ОСОБА_4 набула у порядку спадкування за заповітом після смерті її чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується дослідженими судом першої інстанції свідоцтвами про право на спадщину за заповітом (т. 1 а.с. 85-102, 107-131).

Задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як єдиний спадкоємець за заповітом від 25 квітня 2003 року має право на спадкування всього майна, яке на день смерті належало ОСОБА_4 .

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні його зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не довів підстав визнання недійсним спірного заповіту, що передбачені статтями 48-56 ЦК УРСР.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Судом першї інстанції вірно встановлено, що часом відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 є ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому спірні правовідносини, пов`язані із переходом прав та обов`язків від ОСОБА_4 до її спадкоємців регулюються ЦК України, який набув чинності 01 січня 2004 року.

Статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Судом першої інстанції було встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли двоє її синів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подавши заяву про прийняття спадщини.

Оскільки ОСОБА_4 за життя склала заповіт, право на спадкування її прав та обов`язків мають особи, визначені у її заповіті, а також особи, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 були чинними і заповіт, який був посвідчений в.о. завідувача Тростянецької державної нотаріальної контори Перлик Т.М., зареєстрований за № 3336, яким на випадок своєї смерті все своє майно заповіла ОСОБА_2 , і заповіт, посвідчений 25 квітня 2003 року державним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гребіник О.Д., зареєстрований в реєстрі за № 1272, яким заповідач ОСОБА_4 заповіла все своє майно ОСОБА_1 .

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ОСОБА_2 оспорює відповідність вимогам закону заповіту, який складено і підписано заповідачем 25 квітня 2003 року, тобто до набрання 01 квітня 2004 року чинності ЦК України, а тому до спірних відносин мають застосовуватися положення ЦК УРСР (1963 року).

Відповідно до статті 541 ЦК УРСР (1963 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно пунктів 27, 82-88 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5 (у редакції станом на 25 квітня 2003 року, тобто на дату посвідчення спірного заповіту) нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, у тому числі, заповіти. Нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними нотаріусу. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем. Нотаріус перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини.

Нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 535 Цивільного кодексу УРСР.

З матеріалів справи вбачається, що спірний заповіт виготовлено на нотаріальному бланку, серії НОМЕР_1 , він викладений у письмовій формі з особистим підписом заповідача ОСОБА_4 , та її власноручним зазначенням прізвища з ініціалами. За текстом заповіту зазначено місце складання цього заповіту і час: «місто Тростянець, двадцять п`ятого квітня дві тисячі третього року», вказано прізвище, ім`я по-батькові, дата та місце народження заповідача, час його підписання о 08 годині 55 хвилин. Державний нотаріус Гребіник О.Д. вказав, що особу заповідача встановлено та його дієздатність перевірена,

роз`яснено зміст статті 535 Цивільного кодексу. Заповіт було зареєстровано в реєстрі за № 1272.

Таким чином, спірний заповіт за формою та змістом відповідає вимогам законодавства на час його посвідчення.

ЦК УРСР не містить спеціальних підстав для визнання заповітів недійсними, у статті 545 цього Кодексу визначені наслідки недійсності заповіту.

Заповіт як одностороння угода повинен відповідати вимогам ЦК УРСР, додержання яких є необхідним для чинності угод.

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (стаття 48 ЦК УРСР).

Згідно абзаців 1,2 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 в обґрунтування недійсності спірного заповіту посилався на те, що він був підписаний ОСОБА_4 під впливом помилки, оскільки, на його думку, мати добросовісно помилялась, вважаючи, що переоформила своїм заповітом від 02 грудня 1997 року житловий будинок по АДРЕСА_2 на ОСОБА_2 , а своїм заповітом від 25 квітня 2003 року переоформила житловий будинок по АДРЕСА_3 на ОСОБА_1 .

Заповідач ОСОБА_4 на час складення заповіту була повнолітньою, дієздатною особою, досягла 61 року, доказів того, що остання мала хвороби, які могли впливати на її здатність розуміти свої дії та керувати ними відповідач ОСОБА_2 ні до суду першої ні до суду апеляційної інстанції не надав.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2 не довів підстав визнання недійсним спірного заповіту, що передбачені статтями 48-56 ЦК УРСР, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні його зустрічного позову.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що заповіт від 25 квітня 2003 року, складений матір`ю сторін ОСОБА_4 , підписаний під впливом помилки, оскільки, на його думку, мати добросовісно помилялась, вважаючи, що переоформила своїм заповітом від 02 грудня 1997 року житловий будинок по АДРЕСА_2 на ОСОБА_2 , а своїм заповітом від 25 квітня 2003 року переоформила житловий будинок по АДРЕСА_3 і все майно біля цього будинку на його брата ОСОБА_1 слід зазначити слідуюче.

Як вже зазначалось судом першої інстанції, враховуючи, що на час підписання спірного заповіту, умови визнання недійсною угоди, укладеної внаслідок помилки визначались статтею 56 ЦК УРСР, яка передбачала, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Правила статті 56 ЦК УРСР не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди.

З даним висновком суду колегія суддів апеляційного суду погоджується.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі № 522/9562/16-ц, оскільки стороною спору в даній справі виступала особа, яка уклала правочин, а конкретно договір дарування, проте спір, який виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

не подібний до правовідносин, які розглядала касаційна інстанція у зазначеній вище справі.

Інші доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, висновків суду також не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Відтак, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, належна оцінка яким була надана судом першої інстанції.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 12 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 листопада 2020 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко