Постанова

Іменем України

02 листопада 2020 року

місто Київ

справа № 473/277/18

провадження № 61-545св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Вознесенського районного суду нотаріального округу Миколаївської області Франкевич Інна Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Прокопчук Л. М., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті її рідного дядька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області.

У позовній заяві посилалася на те, що після смерті дядька відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_3 заповіт не склав, дітей та дружини не мав. Вона та її двоюрідний брат ОСОБА_2 є спадкоємцями померлого за правом представлення. Позивач зазначала, що 12 січня 2018 року вона як спадкоємець звернулася до нотаріальної контори для прийняття спадщини, проте їй було роз`яснено, що вона пропустила строк, визначений законом, для прийняття спадщини. Одним із аргументів щодо поважності причин пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини зазначала те, що вона зазнала психічні страждання, які виникли внаслідок неправомірних дій відповідача, який завдав їй тілесні ушкодження та відібрав документи померлого. У зв`язку з перенесеними потрясіннями вона звернулася до лікаря-психіатра Вознесенської центральної районної лікарні, де з 05 липня 2017 року була поставлена на облік та перебуває на обліку до теперішнього часу. Ці обставини, пов`язані зі станом її здоров`я, не дозволили їй своєчасно звернутися до нотаріальних органів із заявою про прийняття спадщини.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 травня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, керувався тим, що доводи ОСОБА_1 про її хворобливий стан оспорюються стороною відповідача і не можуть бути взяті судом до уваги, а отже позивачем не надано доказів поважності причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Суд критично оцінив посилання позивача на поважність причини пропуску нею строку для звернення із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, зважаючи на ті обставини, що ОСОБА_1 протягом шестимісячного строку, встановленого законом, ходила на роботу, відвідувала лікарів, при цьому не перебувала на лікарняному, з`являлася на виклики до Вознесенської місцевої прокуратури, тобто вела звичайний спосіб життя. Медична довідка лікаря-психіатра не містить доказів такої тривалої хвороби позивача, яка б позбавляла її можливості подати нотаріусу за місцем проживання заяву про прийняття спадщини, а так само інших обставин, які об`єктивно, протягом усього шестимісячного строку, унеможливлювали б своєчасне подання заяви про прийняття спадщини.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до довідки Комунальної установи «Вознесенська центральна районна лікарня» (далі - КУ «ВЦРЛ»), яка містить конфіденційну інформацію про те, що позивач з 05 липня 2017 року перебуває на обліку в психіатричному кабінеті з діагнозом «посттравматичний стресовий розлад з астеноневротичною тривожно фобічною конічною симптоматикою ситуаційно обумовленою». Потребує лікування. Розлад поведінки виник через перенесену затяжну стресову ситуацію. Видачу такої довідки підтвердив допитаний за клопотанням позивача у суді апеляційної інстанції лікар-психіатр ОСОБА_4 , у якого проходить лікування ОСОБА_1 Лікар підтвердив, що остання проходить психічне лікування; стресовий розлад її поведінки пов`язаний з фобією, тобто її переслідує відчуття страху щодо обставин, які пов`язані зі спричиненням тілесних ушкоджень та конфліктною ситуацією щодо оформлення спадщини. Затяжний характер захворювання визначається в конкретній ситуації для кожної людини особисто. Послаблення симптомів хвороби у ОСОБА_1 не спостерігалося. Таким чином, з огляду на встановлені обставини та надані сторонами докази апеляційний суд визнав, що ОСОБА_1 пропустила шестимісячний строк на прийняття спадщини у зв`язку з тим, що мала перешкоди для звернення до нотаріуса, оскільки була уражена психічною хворобою та проходила психічне лікування, а отже колегія суддів дійшла висновку, що такі обставини є поважною причиною пропуску позивачем строку для прийняття спадщини. Отже, позовні вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини підлягають задоволенню.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у грудні 2018 року, ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник вважає, що висновки суду апеляційної інстанції, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи, зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про доведеність позову на підставі довідки КУ «ВЦРЛ», яка містить конфіденційну інформацію про те, що позивач з 05 липня 2017 року перебуває на обліку в психіатричному кабінеті з діагнозом «посттравматичний стресовий розлад з астеноневротичною тривожно фобічною конічною симптоматикою ситуаційно обумовленою». Суд, пославшись на зазначені обставини, вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не посилалася на них як на підставу позову. Також зазначив, що суд неналежним чином оцінив довідку та дійшов помилкового висновку про те, що вона доводить поважність причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини. Крім цього, зазначив, що покази лікаря-психіатра одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а тому вони є недопустимими доказами у цій справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві позивач просила касаційну скаргу залишити без задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2019 року відкрито касаційне провадження.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області, про що 13 червня 2017 року видане свідоцтво про смерть, серія НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої увійшов, зокрема, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Заповіту за життя ОСОБА_3 не складав.

Спадкодавець мав рідних братів ОСОБА_5 , який був батьком позивача та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_6 , який був батьком відповідача та помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 не встановлено.

14 червня 2017 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Франкевич І. М. про прийняття спадщини, де зазначив про відсутність спадкоємців як першої, так і другої черги.

На підставі цієї заяви заведена спадкова справа № 33/2017, зареєстрована у книзі обліку спадкових справ під № 81 та внесена до спадкового реєстру під № 60788641.

Згідно з роз`ясненнями нотаріуса від 12 січня 2018 року № 9/02-31 на звернення ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 їй відмовлено, оскільки нею пропущений встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, визначений статтею 1272 ЦК України.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку на звернення із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_1 зазначала, що з приводу оформлення спадкових прав між сторонами виник конфлікт, внаслідок якої відповідач 29 червня 2017 року завдав їй тілесні ушкодження, що, в свою чергу, викликало виникнення у неї стресу та спричинило реальні психічні розлади, у зв`язку з чим її взято на облік лікаря-психіатра.

З приводу отриманих тілесних ушкоджень позивач 30 червня 2017 року звернулася з відповідною заявою до відділу поліції.

За даними амбулаторної медичної карти, наданої ОСОБА_1 , через отримання тілесних ушкоджень 03 липня 2017 року вона була на прийомі у лікаря-хірурга, 04 липня 2017 року - у лікаря-невролога та лікаря-окуліста.

Відповідно до довідки КУ «ВЦРЛ» позивач з 05 липня 2017 року перебуває на обліку у психіатричному кабінеті з діагнозом «посттравматичний стресовий розлад з астеноневротичною тривожно фобічною конічною симптоматикою ситуаційно обумовленою». Потребує лікування. Розлад поведінки виник через перенесену затяжну стресову ситуацію.

Видання такої довідки підтвердив допитаний у суді апеляційної інстанції лікар-психіатр ОСОБА_4 , у якого проходить лікування ОСОБА_1

Лікар підтвердив, що позивач проходить медичне лікування; стресовий розлад її поведінки пов`язаний з фобією - її переслідує відчуття страху щодо обставин, які пов`язані із спричиненням тілесних ушкоджень та конфліктною ситуацією щодо оформлення спадщини. Затяжний характер захворювання визначається в конкретній ситуації для кожної людини особисто. Послаблення симптомів хвороби у ОСОБА_1 не спостерігалося.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд має досліджувати поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Оцінюючи доводи про поважність причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини, суд апеляційної інстанції зробив підставні висновки про наявність причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій у зв`язку з тим, що з 05 липня 2017 року позивач перебувала на обліку у психіатричному кабінеті з діагнозом «посттравматичний стресовий розлад з астеноневротичною тривожно фобічною конічною симптоматикою ситуаційно обумовленою». Наведені висновки судом зроблені на підставі оцінки наявних у матеріалах справи доказів - довідки КУ «ВЦРЛ» та пояснень лікаря-психіатра позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що суд неправильно оцінив наведені докази, фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, випливають з помилкового розуміння норм матеріального права, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Верховний Суд в оцінці обставин виходить з того, що між сторонами у цій справі тривалий час існує конфлікт, у позивача протягом періоду для прийняття спадщини, що є предметом спору, існували об`єктивні та істотні труднощі для своєчасного вчинення дій для її прийняття, такі перешкоди виникле невдовзі після відкриття спадщини та не припинилися на час завершення строку для її прийняття, тривалість періоду пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини є незначною. Усе наведене, враховуючи усі обставини цієї справи, дають підстави для висновку, що позивач претендувала на спірну спадщину, ці вимоги відомі відповідачу, а нетривалий пропуск строку для прийняття спадщини за умови наявності у неї об`єктивних для цього перешкод не може слугувати достатньою підставою для припинення у неї спадкових прав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції із урахуванням норм матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її правильного вирішення, враховуючи аргументи та доводи сторін у справі, дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав, передбачених статтею 1272 ЦК України, для визначення позивачу додаткового строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд під час розгляду справи вийшов за межі підстав позову, визначених позивачем, є необґрунтованими, оскільки у позовній заяві позивач посилалася як на підставу поважності причин пропуску строку на наявність у неї психічного розладу, що і було встановлено судом апеляційної інстанції на підставі наданих доказів.

Верховний Суд також визнає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що показання лікаря-психіатра одержані з порушенням порядку, встановленого законом, оскільки його допитано відповідно до ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 14 вересня 2018 року, законність постановлення якої відповідач не оскаржував. Доказів щодо порушення судом принципу безпосередності дослідження доказів заявником не надано.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи касаційної скарги спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко