ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3167/20 Номер провадження 22-ц/814/2315/20Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2020 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що між КБ «ПриватБанк» та відповідачем 29 груд-ня 2011 року було укладено договір б/н.

Відповідно до договору позивач надав відповідачу кредитні кошти, а відповідач ОСОБА_1 взяла зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків. Відповідач свої зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим станом на 21 квітня 2020 року утворилася заборгованість на суму 14 009 грн. 34 коп., з яких заборгованість по одержаному кредиту 10189грн. 30 коп., заборгованість за простроченими відсотками 2676 грн. 74 коп., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована складова), 643 грн. 30 коп. штраф (процентна складова) та судові витрати.

Вказану суму заборгованості у розмірі 14 009 грн. 34 коп. позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк», а також судові витрати у розмірі 2 102 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило скасувати рішення районного суду і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано доказ, а саме копія заяви, в якій відповідач особистим підписом засвідчила свою згоду,що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складає договір про надання банківських послуг, укладений між нею та Банком та зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку.

Також зазначало, що відсутність підпису позичальника в Умовах та Правилах, а також Тарифах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідач поставив саме в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він ознайомлений з відповідними документами, а отже повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

На підставі вказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну карту «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» з встановленим кредитним лімітом.

При цьому зазначало, що позичальник власноручно підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено, базова відсоткова ставка за користування кредитом 1,9 %, розмір щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця наступного за звітним, розмір комісії за знятті готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісія.

Копія зазначеної довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки додана апелянтом до апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 грудня 2011 року між сторонами по справі укладено кредитний договір б/н.

За умовами зазначеного договору позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник зобов`язувався забезпечити повернення кредиту.

Звертаючись до суду з позовом банк зазначив, що на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка підписана сторонами, й умов та правил надання банківських послуг, які погоджені з позичальником, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір б/н у формі встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано копію анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами; розрахунок заборгованості за кредитним договором; витяг з умов та правил надання банківських послуг.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 29 грудня 2011 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 30 вересня 2019 року, розрахунку заборгованості за договором №б/н від 29 грудня 2011 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 21 квітня 2020 року позивач обраховує отримання клієнтом кредитних коштів на загальну суму 10 820 грн. 52 коп./а.с.7-10/,

З наведеного розрахунку також вбачається, що банком з кредитного рахунку відповідача здійснювалося списання кредитних коштів на погашення відсотків, сплата яких не передбачена кредитним договором.

З наведених вище розрахунків вбачається, що всього банком списано з рахунку відповідача на погашення відсотків 8478 грн. 91 грн.

Зазначена обставина підтверджується випискою за договором №б/н станом на 24 квіт-ня 2020 року, з якої вбачається, що після списання відсотків за використання кредитного ліміту відповідно зменшувався залишок коштів на рахунку на суму такого списання, тим самим збільшувалась заборгованість відповідача за тілом кредиту /а.с.11-13/.

Крім того, із сплачених відповідачем на погашення заборгованості коштів 700 грн. зараховано на погашення пені, сплата якої договором також не передбачена.

Судом першої інстанції також встановлено, що умовами кредитного договору, укладеного сторонами, не передбачено сплати відсотків, їх розміру, суми, періодичності сплати, сплати комісії, неустойки.

Звідси вірним є висновок суду про те, що вказані вище кошти, які банком безпідставно зараховані на погашення пені, необхідно врахувати як погашення відповідачем заборгованості за кредитом.

З наведених вище розрахунків заборгованості та виписки за договором встановлено, що відповідачем отримано кредитних коштів на загальну суму 10 820 грн. 52 коп., з яких 8 478 грн. 91 коп. банком самостійно списано з рахунку на погашення не передбачених договором відсотків. В свою чергу відповідачем на погашення заборгованості сплачено кошти в загальній сумі 11 731 грн. 48 коп.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем на погашення заборгованості сплачено кошти в загальній сумі 11 731 грн. 48 коп., що значно перевищує розмір одержаного кредиту. При цьому умовами кредитного договору не передбачено сплати відсотків, комісії, неустойки, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками та штрафних санкцій задоволенню не підлягають

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. На цю обставину звернула увагу Велика палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 29 грудня 2011 року процентна ставка не зазначена, сплата комісії не передбачена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даній заяві взагалі відсутні дані про суму кредитного ліміту.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29 грудня 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначених банком розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Судом першої інстанції вірно зазначено, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (29 грудня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 вказала про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14).

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, з яких би вбачалось, що даним кредитним договором передбачено сплату процентів, комісії та штрафні санкції за порушення строку повернення одержаних коштів, сам строк, до якого мають бути повернуті такі кошти.

Отже, при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» не дотрималось вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.

Зазначені обставини правильно встановлені судом першої інстанції, отже суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь банку відсотків за користування кредитом, а також пені та штрафів.

Окрім того, встановивши, що згідно наявного у матеріалах справи розрахунку, заборгованості за договором №б/н від 29 грудня 2011 року, укладеного між Приват-Банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 21 квітня 2020 року позивач обраховує отримання клієнтом кредитних коштів на загальну суму 10 820 грн. 52 коп., в той час, як з кредитного рахунку відповідача банком на погашення відсотків списано 8 478 грн. 91 коп., крім того, із сплачених відповідачем на погашення заборгованості коштів 700 грн. зараховано на погашення пені, сплата якої договором не передбачено, в свою чергу відпо-відачем на погашення заборгованості сплачено кошти в загальній сумі 11 731 грн. 48 коп., суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що тіло кредиту є повністю погашеним відповідачем, а отже, обґрунтовано відмовив банку у стягненні заборгованості в повному обсязі, з огляду на те, що домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, підписана відповідачем анкета-заява не містила,

Такий висновок районного суду узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду по справі №545/2248/17 від 02 жовтня 2019 року.

Твердження заявника в апеляційній скарзі про те, що відповідач користувався кредитними коштами, частково погашаючи заборгованість за кредитом, тим самим погодився з умовами кредитного договору з Банком,- спростовується наданим позивачем розрахунком щодо погашення заборгованості за кредитом та анкетою-заявою.

Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим.Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими, а також поданими у строки, встановлені статтею 83 ЦПК України.

Таким чином, безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на довідку про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та не приймає її як доказ, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач її не надавав та не зазначав про існування такої довідки в позові.

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд може встановлювати нові обставини лише у тому разі, коли їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність та допустимість доказів), які особа не мала можливості подати суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, чи неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або можуть бути перевіреними судом апеляційної інстанції доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням встановленого порядку.

Надання особою, яка бере участь у справі, до суду апеляційної інстанції доказів, які вона без поважних причин не надала суду першої інстанції, виключає можливість їх прийняття і дослідження судом апеляційної інстанції та розцінюється як процесуальний недогляд або зловживання правом цієї особи.

Така позиція узгоджується з висновками, наведеними у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі 598/1109/18, від12 лютого 2020 року у справі 493/1538/16-ц, від 19 грудня 2020 року у справі 752/7693/17.

Враховуючи наведене та те, що в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» не наведено підстав, з яких позивач був позбавлений можливості подання довідки про умови кредитування під час розгляду справи судом першої інстанції, колегія суддів не приймає вказаний доказ відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

Окрім того, АТ «КБ «Приватбанк» подало до суду першої інстанції клопотання про розгляд справи за відсутності його представника та на підставі наданих документів, а також клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без виклику сторін /а. с. 52, 54/.

Позивачем є юридична особа банківська установа, а тому представники позивача мали бути обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 12 ЦПК України), та диспозитивність, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись з позовом, позивач, користуючись своїм правом самостійно визначив перелік доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Надані позивачем до суду першої інстанції на підтвердження позовних вимог докази, повно та всебічно досліджені місцевим судом, їм надана відповідна правова оцінка.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідає критерію обґрунтованості судового рішення та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Пилипчук Л.І

Чумак О.В.