Єдиний унікальний номер 233/270/20
Номер провадження 22-ц/804/2790/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Мальованого Ю.М., Папоян В.В.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Осики М.І.,

представника відповідача Волоха В.В.,

представника третьої особи - адвоката Бондарєвої В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» та Міністерства енергетики України на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2020 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Каліуш О.В. в місті Костянтинівці Донецької області (повне судове рішення складено 22 червня 2020 року), в справі номер 233/270/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та захисту довкілля України, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля», про визнання незаконним наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, його скасування, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства енергетики та захисту довкілля України, третя особа: ПАТ «Лисичанськвугілля», про визнання незаконним наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, його скасування, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 06 грудня 2019 року наказом Міністра енергетики та захисту довкілля України №904-о «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » його притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення від виконання обов`язків генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» відповідно до пункту 1 статті 41 КЗпП України. Наказ про звільнення йому було вручено 07.12.2019.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки з оскаржуваного наказу вбачається, що підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності стала доповідна записка заступника директора Департаменту вугільно-промислового комплексу Пижова С. від 02.12.2019 №8.3-вих/21-19, а також його пояснення від 04.12.2019 №01/12-819.

Зазначені документи стали підставою для помилкової кваліфікації відповідачем його дій, як одноразового грубого порушення трудових обов`язків в розумінні п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України та, як наслідок, застосування такого дисциплінарного заходу, як звільнення.

Відповідач в преамбулі наказу №904-о, окрім посилання на доповідну записку заступника директора Департаменту вугільно-промислового комплексу, зазначив про невиконання позивачем планових показників роботи ПАТ «Лисичанськвугілля», допущення заборгованості із заробітної плати та за спожиту електроенергію, а також перед держбюджетом без зазначення відповідних термінів, або дати, які могли би свідчити саме про наявність такого (таких) саме одноразових порушень.

Позивач вважає, що за своєю сутністю доповідна записка заступника директора Департаменту вугільно-промислового комплексу є лише фіксацією факту загальних недоліків та порушень в організації роботи, у зв`язку з чим остання не може бути належним та достатнім доказом правомірності його звільнення. Натомість, як вбачається із тексту цієї доповідної записки, а також тексту його пояснень, ці документи є фактично ідентичними і останні лише констатують про наявність недоліків в діяльності ПАТ «Лисичанськвугілля» ще до моменту покладення на нього обов`язків генерального директора, а саме за період 2018-2019. На підтвердження зазначеного факту на адресу відповідача неодноразово надходити листи-запити від нього, як керівника підприємства про надання відповідного фінансування, а також надання допомоги при вирішенні питань щодо наявності заборгованостей, як по заробітній платі, держбюджетом, так і перед постачальниками електроенергії, але жодних відповідей на ці листи не надходило.

Такі листи не були прийняті до уваги уповноваженими особами (органами) відповідача під час прийняття рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності та взагалі під час оцінки його діяльності, як керівника ПАТ «Лисичанськвугілля».

Відповідач не звертався особисто до позивача надати письмові пояснення про начебто виявлені конкретні порушення трудової дисципліни.

Зазначає, що особисті письмові пояснення викладаються на аркуші А-4, а не на офіційному бланку підприємства для листування, у зв`язку з чим лист ПАТ «Лисичанськвугілля» від 04.12.2019 №01/12-819 не може вважатися його особистим письмовим поясненням, а також на підставі того, що в ньому викладена інформація щодо фінансово-господарського становища Товариства та пояснення виникнення такого становища на запит Міністерства, які підписані ним, як в.о. генерального директора, що не є тотожним з письмовими особистими поясненнями порушника трудової дисципліни відповідно до ст. 149 КЗпП України.

Відповідачем не встановлено чи був факт порушення; яка у цьому провина працівника (умисна, необережна, відсутність провини працівника); обставини порушення, його причини; ставлення працівника до порушення; відношення працівника до подальшої роботи, не визначений термін виявленого порушення трудової дисципліни, від якого необхідно здійснювати відлік часу на притягнення до відповідальності винного працівника відповідно ст. 148 КЗпП України.

За період з моменту видання наказу №904-о, а саме з 06.12.2019, та до теперішнього часу - 02.01.2020, він фактично не перебуває у трудових відносинах з Міністерством енергетики та захисту довкілля України, у зв`язку із чим не отримує відповідну заробітну плату. З огляду на це, з урахуванням того, що середня заробітна плата за жовтень, листопад 2019 року складала 24103 грн, а кількість робочих днів у грудні 2019 року складала 22 дні, а у січні 2020 - 2 дні, то фактичний розмір не отриманої заробітної плати внаслідок вимушеного прогулу складає 25273,60 грн.

Крім того, діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що наказ про його звільнення надісланий засобами електронної пошти на адресу ПАТ «Лисичанськвугілля», тому така форма надіслання наказу призвела до його розповсюдження серед користувачів електронної пошти, які, в свою чергу, є його підлеглими. Наведене свідчить про зниження його авторитету серед підлеглих йому працівників, а подальше звільнення призвело до того, що він позбавлений можливості отримувати гідну заробітну плату та працювати за отриманим ним фахом та професією.

Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 1000,00 грн.

Враховуючи викладене вище, позивач просив суд поновити строк на оскарження наказу №904-о від 06.12.2019 про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та визнати причину пропуску строку на оскарження поважними; визнати протиправним та скасувати наказ №904-о від 06.12.2019 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » та звільнення його від виконання обов`язків генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на посаді виконувача обов`язків генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля»; стягнути з ПАТ «Лисичанськвугілля» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 06.12.2019 по 02.01.2020 в сумі 25273,60 грн; стягнути з Міністерства енергетики та захисту довкілля України на його користь моральну шкоду в сумі 1000,00 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2020

року позов ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та захисту довкілля України, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля», про визнання незаконним наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, його скасування, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Визнано незаконним та скасовано наказ №904-о від 06.12.2019 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 звільнено з посади виконуючого обов`язки генерального директора Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» за п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки генерального директора Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля».

Стягнуто з Міністерства енергетики та захисту довкілля України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині спору про поновлення на роботі ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням в частині спору про визнання незаконним та скасування наказу №904-о від 06.12.2019 року, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди не погодилась третя особа ПАТ «Лисичанськвугілля», подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2020 року в частині спору про визнання незаконним та скасування наказу №904-о від 06.12.2019 року, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди та ухвалити нове рішення про відмову позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги ПАТ «Лисичанськвугілля» наведено, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог є незаконним, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд не переконався, що на дату постановлення рішення не існувало державного органу із найменуванням «Міністерство енергетики та захисту довкілля», яке перейменовано на «Міністерство енергетики України».

Задовольняючи позов до неналежного відповідача суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції не врахував висновки, викладені в постанові Верховного Суду №415/4193/19 від 14 квітня 2020 року, що покладення виконання обов`язків керівника за своєю природою є тимчасовим заходом, який передбачає виконання обов`язків керівника даного підприємства в обмежений у часі термін, а саме до моменту призначення органом управління на цю посаду керівника підприємства та укладення з ним відповідного контракту. Увільнення від виконання обов`язків начальника не є звільненням у розумінні КЗпП України, тому відсутнє порушення положень трудового законодавства у спірних правовідносинах.

Із вказаним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2020 року також не погодився відповідач - Міністерство енергетики України, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводами апеляційної карги Міністерства енергетики України наведено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Судом помилково застосовано до спірних правовідносин норми статті 234 КЗпП України, якими поновлено місячний строк звернення до суду за вирішенням судового спору, визнавши причину пропуску строку поважною.

Зазначає, що виконуючого обов`язки генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» ОСОБА_1 звільнено з займаної посади в установленому законом порядку, а тому рішення суду в частині поновлення позивача на посаді суперечить нормам матеріального права, оскільки суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Позивач не зазначив які саме положення оскаржуваного наказу не відповідають або суперечать законам чи актам вищої юридичної сили.

Ні судом першої інстанції, ні позивачем не обґрунтовано та не підтверджено суму моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн. Позивачем не надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження наявності між діями Мінекоенерго та спричиненою позивачеві моральною шкодою безпосереднього причинного зв`язку, тобто не доведена вина Мінекоенерго у заподіянні шкоди, що у свою чергу призвело до неправильного прийняття рішення судом першої інстанції.

В відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Лисичанськвугілля» просить задовольнити апеляційну скаргу Міністерства енергетики України в повному обсязі.

Вважає апеляційну скаргу Міністерства енергетики України обґрунтованою та погоджується з її доводами.

Позивач, будучи призначеним на вакантну посаду виконуючим обов`язки генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля», в подальшому не був призначений директором вказаного підприємства. Сам по собі факт його звільнення з посади виконуючого обов`язки директора не може бути підставою для поновлення його на цій посаді, оскільки питання виконання обов`язків відсутнього керівника підприємства, що є у державній власності, віднесено до повноважень вищого органу управління таким підприємством і здійснюється у передбаченому законом порядку на період до призначення керівника на постійні посаді.

Суд, при ухваленні рішення не врахував висновок Верховного Суду в постанові №333/7100/15-ц та не звернув уваги на особливості спеціального порядку призначення на посаду керівника підприємства, що є у державній власності.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Осика М.І. в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційних скарг не визнали, просили їх відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ПАТ «Лисичанськвугілля» - адвокат Бондарєва В.В. в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційних скарг підтримала, просила їх задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представник Міністерства енергетики України в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції доводи апеляційної скарги відповідача підтримав, просив їх задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 16 липня 2019 року №72-к/к призначено ОСОБА_1 з 18 липня 2019 року виконуючим обов`язки директора ПАТ «Лисичанськвугілля», за його згодою, на період до призначення керівника цього товариства у встановленому порядку (а.с. 58, т. 1).

Відповідно до доповідної записки заступника директора департаменту вугільно- промислового комплексу Пижова С.В. від 02 грудня 2019 року №8.3-вих/21-19 стосовно виробничої діяльності ПАТ «Лисичанськвугілля» встановлено недоліки у роботі ПАТ «Лисичанськвугілля» та запропоновано з метою виправлення положення справ у господарській діяльності зазначеного підприємства звільнити з займаної посади виконуючого обов`язки генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» ОСОБА_1 відповідно до статті 41 КЗпП України та тимчасово призначити виконуючим обов`язки генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» технічного директора ДП «Первомайськвугілля» Малишевського І.В. (а.с. 51-52, т. 1).

Листом Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 02 грудня 2019 року №1.1-22-13/46 зобов`язано виконуючого обов`язки генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» ОСОБА_1. до 14 години 04 грудня 2019 року надати письмові пояснення щодо наведених фактів невиконання планових показників роботи ПАТ «Лисичанськвугілля» за 11 місяців 2019 року, допущення заборгованості по заробітній платі, за спожиту електроенергію та перед держбюджетом (а.с. 21, т. 1).

З письмових пояснень виконуючого обов`язки генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» ОСОБА_1 від 04 грудня 2019 року вбачається, що невиконання планових показників роботи ПАТ «Лисичанськвугілля» за 11 місяців 2019 року та допущення заборгованості по заробітній платі, за спожиту електроенергію та перед держбюджетом відбулось з об`єктивних, на його думку, причин, зокрема наявності заборгованості за попередні 2016-2018 роки, тощо (а.с. 22-23, т. 1).

Відповідно до наказу Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 06 грудня 2019 року ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення 06 грудня 2019 року від виконання обов`язків генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України (а.с. 14, т. 1).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог ОСОБА_1 в частині спору про визнання наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності незаконним, його скасування, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

На підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку про те, що рішення про звільнення працівника на підставі пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України можливе при наявності таких вимог: таке рішення застосовується до певних категорій працівників; при застосуванні вказаної статті закону необхідно встановити факт порушення працівником своїх трудових обов`язків; таке порушення повинно бути одноразовим та грубим; рішення про звільнення працівника може прийняти лише уповноважена на те особа.

Для звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України достатньо разового порушення керівним працівником своїх трудових обов`язків, але за умови, що таке порушення віднесене до розряду грубих, при цьому визначення ступеня тяжкості проступку належить до компетенції посадових осіб, які уповноважені призначати і звільняти керівних працівників.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 і пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним заподіяно чи могло бути заподіяно шкоду, істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Якщо порушення має тривалий, а не разовий характер, зокрема, неналежне керівництво роботою ввіреного підрозділу, ослаблення контролю за роботою підлеглих працівників тощо, це не дає підстав для звільнення керівника за пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2019 року по справі №461/605/18, провадження №61-3017св19).

Судом встановлено, що наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 16 липня 2019 року №72-к/к призначено ОСОБА_1 з 18 липня 2019 року виконуючим обов`язки директора ПАТ «Лисичанськвугілля», за його згодою, на період до призначення керівника цього товариства у встановленому порядку.

Відповідно до доповідної записки заступника директора департаменту вугільно- промислового комплексу Пижова С.В. від 02 грудня 2019 року №8.3-вих/21-19 стосовно виробничої діяльності ПАТ «Лисичанськвугілля» встановлено недоліки у роботі ПАТ «Лисичанськвугілля» та запропоновано з метою виправлення положення справ у господарській діяльності зазначеного підприємства звільнити з займаної посади виконуючого обов`язки генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» ОСОБА_1 відповідно до статті 41 КЗпП України та тимчасово призначити виконуючим обов`язки генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» технічного директора ДП «Первомайськвугілля» Малишевського І.В .

Листом Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 02 грудня 2019 року №1.1-22-13/46 зобов`язано виконуючого обов`язки генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» ОСОБА_1. до 14 години 04 грудня 2019 року надати письмові пояснення щодо наведених фактів невиконання планових показників роботи ПАТ «Лисичанськвугілля» за 11 місяців 2019 року, допущення заборгованості по заробітній платі, за спожиту електроенергію та перед держбюджетом.

З письмових пояснень виконуючого обов`язки генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» ОСОБА_1. від 04 грудня 2019 року вбачається, що невиконання планових показників роботи ПАТ «Лисичанськвугілля» за 11 місяців 2019 року та допущення заборгованості по заробітній платі, за спожиту електроенергію перед держбюджетом відбулось з об`єктивних, на

його думку, причин, зокрема наявності заборгованості за попередні 2016-2018 роки, тощо.

Відповідно до наказу Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 06 грудня 2019 року притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення 06 грудня 2019 року від виконання обов`язків генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» ОСОБА_1 , відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України.

З аналізу наведеного вище, можна вважати, що порушення мали тривалий, а не разовий характер, а тому суд першої інстанції, встановивши, що в наказі про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» не зазначено конкретного грубого порушення трудових обов`язків, вчиненого одноразово, а містяться лише посилання на порушення ним загальних положень трудового договору в частині забезпечення керівництва та управління діяльністю підприємства, ефективного та цільового розпорядження і користування майном, виявлених за наслідками перевірки, яка проводилась за тривалий період часу, дійшов правильного висновку про відсутність у відповідача законних підстав для застосування положень п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та про наявність підстав для визнання наказу незаконним, скасування його із поновленням позивача на роботі.

Згідно із частинами першою та другою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо подання позову до неналежного відповідача, апеляційний суд зазначає наступне.

20 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства енергетики та захисту довкілля України, оскільки 18 липня 2019 року був призначений на посаду та 06 грудня 2019 року притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення наказами цього органу виконавчої влади, тобто, до належного відповідача.

Відповідно до частин першої та третьої постанови Кабінету Міністрів України №425 від 27 травня 2020 року «Про деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» Міністерство енергетики та захисту довкілля України перейменовано на Міністерство енергетики України.

Згідно з п. 8 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади зі змінами та доповненнями, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 р. N 1074, перейменування органу виконавчої влади не призводить до його реорганізації.

Тому, доводи апеляційної скарги ПАТ «Лисичанськвугілля» в цій частині є необґрунтованими.

Апеляційний суд також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги Міністерства енергетики України щодо пропуску позивачем строку позовної давності без поважних причин.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Суд першої інстанції правильно вказав в рішенні, що позивач 03 січня 2020 року помилково звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом про поновлення на роботі. Ухвалою судді Луганського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020року у відкритті провадження йому було відмовлено у зв`язку з тим, що спір має вирішуватися за правилами цивільного судочинства. Копію цієї ухвали він отримав 13 січня 2020 року та на наступний день звернувся з цивільним позовом до суду.

Апеляційний суд зазначає, що звернення до неналежного суду з певними позовними вимогами не є безумовною підставою для визначення того, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин.

Проте трудове законодавство України не містить вичерпного переліку підстав, які можливо визнати як поважні при пропуску строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Обставини пропуску строку звернення до суду встановлюються в кожному конкретному випадку

залежно від конкретних обставин справи.

З огляду на наведене та для забезпечення реалізації права на справедливий суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність

підстав для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (ст. 2371 КЗпП) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 2371 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах, тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем доведено факт заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди, доводи апеляційної скарги в цій частині також безпідставні.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність винесеного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» та Міністерства енергетики України залишити без задоволення, рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 12 листопада 2020 року.

Суддя: