Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2020 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючої судді Черніцької І.М.

- за участю секретаря судового засідання Лехан О.М.

з участю :

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - адвоката Майки А.Б.

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про тлумачення правочину та визнання його недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про тлумачення правочину написаного ним 23 червня 2011 року в користь ОСОБА_3 та визнання його недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він є власником двох земельних ділянок (паїв) загальною площею 6,74 га, які знаходяться на території Шляхтинецької сільської ради на підставі Державних актів відповідно ЯЛ № 062808 та ЯЛ №062809 .

У червні 2011 року відповідач запропонував йому допомогу у здійсненні заходів, пов`язаних із зміною цільового призначення вищезазначених земельних ділянок з категорії орної (сільськогосподарського призначення) у категорію земель житлової та громадської забудови.

Дана допомога полягала в тому, що ОСОБА_3 мав надати йому, на безповоротній основі грошові кошти в сумі 1 200 000 грн. при умові відчуження ним частини цих земельних ділянок йому по ціні нижче ринкової у вигляді договору дарування.

Погодившись на такі умови, 23.06.2011 року він підписав на вимогу відповідача, письмовий документ, в якому було зазначено розмір грошової допомоги, яку відповідач повинен був передати йому протягом трьох днів.

Посилаючись на наведене та те, що відповідач не надав коштів, зміну цільового призначення вищезазначених земельних ділянок не було проведено, у зв`язку з чим відчуження останньому частини земельних ділянок не відбулось.

У подальшому між ними виник спір щодо наявності чи відсутності зобов`язань позивача перед відповідачем.

Протягом 2012-2018 років відповідач неодноразово звертався до суду із позовами про стягнення з нього грошових коштів в сумі 1 200 000грн., інфляційних втрат та трьох процентів річних. Підставою для всіх звернень відповідача став односторонній правочин, написаний ним 23.06.2011 року під диктовку відповідача, згідно якого нібито він отримав від відповідача 1 200 000 грн., що еквівалентно 150 000 доларам США.

Позивач вказує, що будь-яких коштів від відповідача не отримував. Крім того, у вищезазначеному договорі немає посилання на зобов`язання щодо повернення грошових коштів у випадку їх отримання, оскільки грошові кошти повинні були передаватись як безповоротна грошова допомога.

Також позивач вказав, що зміна цільового призначення земельних ділянок не відбулась з незалежних від нього причин, а тому і не могла відбутись купівля-продаж частини земельних ділянок.

Посилаючись на те, що односторонній правочин від 23.06.2011 року є таким, що не спрямованим на настання правових наслідків, обумовлених ним, написаний ним, позивачем, 23.06.2011 року під диктовку відповідача та під впливом обману зі сторони останнього, зміст правочину не відповідав його внутрішній волі, передача коштів не відбулась, позивач просив визнати правочин недійсним.

Крім того, позивач просив здійснити тлумачення одностороннього правочину, написаного ним 23.06.201 року, а саме: щодо наявності чи відсутності зобов`язання з повернення грошових коштів в сумі 1 200 000 грн, що еквівалентно 150 000 доларам США, отриманих нібито ним від ОСОБА_3 згідно даного одностороннього договору; щодо наявності або відсутності зобов`язання з відшкодування збитків ОСОБА_3 внаслідок невиконання ним зобов`язання з безоплатної передачі частини власних земельних ділянок останньому згідно цього ж одностороннього договору.

Ухвалою суду від 21 червня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову .

Ухвалою суду від 05 липня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову .

Ухвалою суду від 10 липня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правила загального позовного провадження.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 27.11.2018 року, відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення психологічно-лінгвістично експертизи.

Ухвалою суду від 03 квітня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів шляхом призначення комплексної судової психологічно-лінгвістичної експертизи відмовлено.

Ухвалою суду від 06 листопада 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів шляхом призначення комплексної судової психологічно-лінгвістичної експертизи відмовлено.

Відповідач подав відзив на позов. Вказав, що 23 червня 2011 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір, відповідно до умов якого, позивач отримав від нього грошові кошти у розмірі 1 200 000грн, що еквівалентно 150 000доларів США за проведення процедури зміни цільового призначення земельних ділянок, що знаходяться на території Шляхтинецької сільської ради та належали позивачу. Крім того, договором було передбачено передачу позивачем у власність відповідача частини вказаних земельних ділянок у строк до 31 грудня 2011 року. Факт укладення договору підтверджується розпискою позивача від 23.06.2011 року про одержання коштів. Зобов`язання взяті на себе згідно умов розписки, позивач не виконав. Вказані обставини неодноразово були предметом розгляду Тернопільським міськрайонним судом. В одній із справ ОСОБА_1 було пред`явлено зустрічний позов про визнання недійсним договору про інвестиційну діяльність від 23.06.2011 року, з відкладальною обставиною. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 квітня 2015 року (справа за №607/710/15) позов ОСОБА_6 було задоволено та стягнуто кошти, у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили.

При цьому, судовим рішенням встановлено, що на підтвердження виникнення зобов`язань між сторонами спору суду надано оригінал розписки від 23.06.2011 року, яка свідчить про передання ОСОБА_3 ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 1200000грн. в рахунок виконання певних дій. та невиконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань у строк до 31.12.2011 року.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні зустрічних вимог, суд дійшов висновку, що розписка не є правочином, оскільки за формою та правовою природою не відповідає ЦК. Відтак, вказаним судом рішенням встановлено наявність зобов`язальних відносин між сторонами спору.

Крім того, рішенням суду відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про повернення вказаних коштів як безпідставно набутого майна.

Також, звернув увагу суду на те, що позивачу було відомо про наявність розписки та її зміст ще 15 квітня 2015 року, коли позивач звертався до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору. Відтак, станом на 03 липня 2018 року позивач пропустив трирічний строк позовної давності. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позов підтримали, з підстав зазначених у ньому.

Представник відповідача-адвокат Майка А.Б. заперечив щодо задоволення позову за його безпідставністю та необгрунтованістю. Крім того, просив застосувати строки позовної даності, які пропущені позивачем.

Судом встановлено, що 23 червня 2011 року ОСОБА_1 в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 200 000 грн. в рахунок проведення ОСОБА_1 процедури зміни цільового призначення належних йому земельних ділянок (паїв) загальною площею 6,74 га, які знаходяться на території Шляхтинецької сільської ради, із земель сільськогосподарського призначення в категорію земель житлової та громадської забудови. В рахунок отриманих коштів ОСОБА_1 зобов`язався в строк до 31 грудня 2011 року передати у приватну власність ОСОБА_3 20 % належних позивачу земельних ділянок (паїв) загальною площею 6,74 га, які знаходяться на території Шляхтинецької сільської ради. В подальшому після кінцевих підрахунків витрат, які будуть понесені позивачем, останній повинен додатково передати у власність відповідача 40% від належної позивачу вищезазначеної земельної ділянки, за виключенням земельної ділянки площею, яка буде співмірною понесеним позивачем витратам на переоформлення вказаної земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення у землі житлової та громадської забудови та земельної ділянки площею 20 % , належної ОСОБА_1 .

У зв`язку з цим позивач ОСОБА_1 надав відповідачу ОСОБА_3 власноручно написану ним розписку про отримання грошових коштів і виконання зобов`язання у строк до 31.12.2011 року.

Будь-яких доказів на спростування письмової розписки, яка підтверджує факт передачі ОСОБА_3 коштів у розмірі 1 200 000 грн. ОСОБА_1 , позивачем не подано.

Оригінал розписки від 23.06.2011 року міститься в матеріалах справи за №607/710/15ц.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 червня 2015 року у справі за № 607/710/15ц, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 29 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 1 200 000 грн. та 114114,91грн. трьох процентів річних від простроченої суми за період прострочення з 01.01.2012 року по 03.03.2015 року.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору від 23 червня 2011 року недійсним залишено без задоволення.

ОСОБА_3 свої зобов`язання стосовно передачі ОСОБА_1 коштів у розмірі 1 200 000 грн. виконав, що підтверджується оригіналом розписки .

ОСОБА_1 свої зобов`язання згідно розписки від 23.06.2011 року не виконав, що визнається сторонами спору та підтверджується обґрунтуванням його позову.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ст.ст.12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Відповідно до вимог ст. ст. 626, 629 ЦК України договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, заміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією із сторін друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитись від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

У п. 8 даної Постанови, роз`яснено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Судом встановлено, що між сторонами виникли зобов`язальні відносини за розпискою від 23.06.2011 року, які виконані відповідачем в частині оплати та не виконані позивачем в частині вчинення дій у погоджений сторонами строк.

ОСОБА_3 свої зобов`язання стосовно передачі ОСОБА_1 коштів у розмірі 1 200 000 грн. виконав.

ОСОБА_1 свої зобов`язання згідно розписки від 23.06.2011 року не виконав, що визнається сторонами спору та підтверджується обґрунтуванням його позову.

Дані обставини встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 червня 2016 року та ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 29.12.2016 року, що набрали законної сили, якими встановлено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 1 200 000 грн., за що ОСОБА_1 зобов`язався вчинити певні дії у строк до 31.12.2011 року. У встановлений строк зобов`язання згідно розписки від 23.06.2011 року ОСОБА_1 не виконав.

Вищезазначеним судовим рішенням також встановлено, що між сторонами спору виникли зобов`язальні правовідносини за розпискою від 23.06.2011 року, що виконанні зі сторони відповідача в частині оплати та не виконані позивачем в частині вчинення дій у погоджений сторонами строк. Суди зазначили, що факт існування між сторонами зобов`язальних відносин підтверджується також поясненнями представників сторін і діями відповідача, який як усно, так і письмово звертався з заявами до Тернопільської РДА по питанню зміни цільового призначення земельної ділянки.

Таким чином, розписка від 23.06.2011 року про отримання ОСОБА_1 коштів від ОСОБА_3 за своєю формою, правовою природою та змістом не відповідає визначеним цивільним законодавством загальним вимогам правочину, не є правочином, який відповідно до вимог ст. 215 ЦК України може бути визнаний недійсним.

Вказана розписка від 23.06.2011 року є окремим документом певної форми, що має юридичне значення та підтверджує факт виникнення між сторонами спору зобов`язань та сам факт передачі коштів ОСОБА_1 в рахунок виконання ним певний дій.

Вказані обставини також встановленні судовим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 червня 2016 року та ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 29.12.2016 року, які набрали законної сили.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним одностороннього правочину (договору), зокрема розписки від 23.06.2011 року слід відмовити за безпідставністю.

Доводи позивача щодо написання такої розписки під диктовку відповідача та шляхом обману є недоведеними та будь-якими належними, достатніми доказами не підтверджені.

Твердження ОСОБА_1 щодо неотримання коштів згідно даної розписки від 23.06.2011 року спростовуються судовими рішеннями у справі за №607/710/2012, які набрали законної сили.

Безпідставними також є позовні вимоги ОСОБА_1 щодо тлумачення одностороннього правочину, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Положення ст. 627 Цивільного кодексу України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Статтею 213 ЦК України визначено, що тлумачення правочину може здійснюватися як сторонами, так і на вимогу однієї із сторін судом. Пунктами 3, 4 вказаної статті передбачені правила тлумачення правочину, які визначаються за таким принципом: при неможливості витлумачити положення договору, шляхом використання вузького кола засобів, залучаються нові критерії перевірки правильності того чи іншого трактування умов договору.

Так, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. Тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює існуючі умови угоди.

Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

Отже, метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малось на увазі.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.04.2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що у ч.3 та 4 ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Встановлено та підтверджено матерілами справи, що між сторонами виникли зобов`язальні відносини. Розписка від 23.06.2011 року про зобов`язання вчинити певні дії, за своєю природою не є правочином, а тому не підлягає тлумаченню на підставі вимог ст. 213 ЦК України.

Разом з тим, слід зазначити, що розписка від 23.06.2011 року не містить незрозумілих слів, понять, термінів, які не дають змоги з`ясувати дійсні наміри сторін, що є необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до ст. 213 ЦК України.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, оцінуючи в сукупності наявні у справі докази, а також те, що між сторонами не було укладено правочину, вимоги позивача про визнання недійсним та тлумачення розписки від 23.06.2011 року є безпідставними, а тому до задоволення не підлягають.

Не заслуговують на увагу суду твердження відповідача про те, що він не отримував від ОСОБА_3 коштів у розмірі 1 200 000 грн., як такі, що не знайшли свого підтвердження у суді першої інстанції та спростовуються матеріалами справи, зокрема, розписою від 23.06.2011 року написаною власноручно ОСОБА_1 та обставинами справи встановленими рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 16 липня 2014 року, яке вступило у законну силу.

Керуючись ст.ст. 6,16, 203, 215, 230, 626, 627, 638, 655, 657, 663 ЦК України та ст.ст. 4, 5, 12,13, 76-82, 89, 141, 264, 265, 268, 354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про тлумачення правочину та визнання недійсним правочину від 23 червня 2011 року відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 20 березня 2020 року.

Головуюча