Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.10.2020 Справа №607/23103/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Шаталюка О.А.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, відповідно до якого просила стягнути із відповідача 133 939, 51 гривні, як майно набуте без достатньої правової підстави, а також понесені судові витрати.

В обґрунтування зазначених вимог позивач посилається на те, що у період з 2000 по 2014 рік, ОСОБА_4 перебуваючи на роботі за кордоном, переказувала на ім`я відповідача грошові кошти загальною кількістю у сумі 4345 доларів США та 1100 євро, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Зазначила, що вказана сума коштів була отримана відповідачем без існування будь-яких цивільно-правових відносин та не була їй подарована. 04.07.2019 року позивач звернулась до відповідача із претензією про повернення вказаної суми коштів. Вказала, що предметом спору є грошові кошти в іноземній валюті, тому розрахунок суми, що підлягає стягненню остання здійснила у гривневому еквіваленті, із розрахунку по відношенню до долара США та євро, по курсу НБ України станом на 23.09.2019 року. Свої вимоги позивач мотивує посиланням на норми матеріального права, а саме: ч.1, 2 ст.1212, ч.1 ст.1213, ч.1 ст.1214 ЦК України, відповідно до яких особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава на якій воно було набуте згодом відпала. Відтак, позивач вважає, що зазначену суму коштів, яка набута без достатньо правової підстави слід стягнути з відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позов відповідно до якого зазначила, що позивач є рідною сестрою ОСОБА_2 по лінії матері. Під час перебування позивачки на роботі в Італії, у її квартирі залишились проживати її діти: син ОСОБА_5 та неповнолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1, догляд за яким здійснювала відповідач. З цією метою позивачка неодноразово протягом 2000- 2014 років передавала їй кошти з Італії на купівлю продуктів харчування для свого неповнолітнього сина, а також одягу, оплати за надані житлово-комунальні послуги. Так зазначила, що 10.10.2001 року позивачем було здійснено їй переказ на суму 200 доларів США, які вона витратила на продукти харчування для неповнолітнього сина. Крім цього, в кінці листопада 2001 року позивач надіслав кошти у розмірі 500 доларів США з метою купівлі медикаментів для свого брата, який був хворий та у подальшому помер. Зазначила, що у неї із позивачкою була домовленість, що остання передає їй кошти з метою оплати житлово-комунальних послуг, послуг зв`язку, для потреб сина. Також, 09.01.2002 року, ОСОБА_4 передала їй 500 доларів США, з яких відповідач використала на похорони їх рідного брата, решту на оплату комунальних послуг, а також продуктів харчування для її неповнолітнього сина. У подальшому, всі кошти, які передавала позивач, а саме 29.03.2002 року на суму 400 доларів США, 02.05.2002 року на суму 450 доларів США, 07.07.2002 року на суму 500 доларів США, 29.07.2002 року на суму 200 доларів США відповідач використовувала за призначенням, а саме на оплату комунальних послуг, купівлю продуктів харчування та одягу для її неповнолітнього сина ОСОБА_6 , оздоровлення його на морі. Влітку 2004 році, під час того, як позивач приїзджала з Італії у місто Тернопіль, у неї не було жодних претензій до відповідача з приводу переказу коштів та їх витрачання. Також, у травні 2014 року позивач передавала кошти отримані від позивача у сумі 800 євро сину ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , які він використав на лікування своєї дружини. Крім цього, зазначила, що кошти на суму 1062 долари США нею не отримувались, оскільки згідно наданої квитанції, яку відповідач не підписувала, отримувачем по ній був ОСОБА_7 , який безпосередньо їх одержав. В квітні 2019 році позивач, повернувшись в Україну, почала вимагати від відповідача повернення коштів та частину успадкованого майна. Враховуючи наведене, просить у задоволенні возову відмовити у повному обсязі.

Представник позивача подав відповідь на відзив у якому зазначив, що відповідач визнаючи факт отримання коштів визнав, що їх було використано з погодженням із позивачем. Проте, вказав, що викладені обставини не відповідають дійсності, будь-яких погоджень використання коштів відповідачем із позивачем не здійснювалось, а таке використання відбулось із волі відповідача та для своїх особистих потреб.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Крім цього, позивач ОСОБА_4 17.07.2020 року подала в судове засідання нотаріально посвідчену заяву відповідно до якої зазначила, що позовні вимоги підтримує з підстав, зазначених у позові. Також, вказала, що ОСОБА_2 вирішила не повертати їй грошові кошти, прикриваючись незрозумілим піклуванням про її дітей, проживаючи у місті Яворові Львівської області, яким вона передавала грошові кошти. Зазначила, що вона не просила ОСОБА_2 здійснювати платежі по оплаті житлово-комунальних послуг, яких остання не оплачувала. Справу просить розглядати у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні відносно задоволення позовних вимог заперечили, зазначивши що факти зазначені позивачкою є надуманими, кошти отримані відповідачем грошовими переказами було здійснено згідно добровільної волі самої позивачки, з метою купівлі необхідних продуктів харчування, одягу, для неповнолітнього сина позивача ОСОБА_6 , частину з яких вона передала йому, який використав їх для своїх потреб, із погодженням із позивачкою.

Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив.

У період з 2000 року по 2015 роки, ОСОБА_4 перебуваючи в Італії, через систему «Money Gram» здійснювала грошові перекази на ім`я ОСОБА_2 в таких сумах :

-02 травня 2014 року - 800 євро; - 07.08.2012 року - 300 євро, а всього на суму 1100 євро, що еквівалентно 29 139 грн. із розрахунку зазначеного позивачем у позові 1 євро - 26,49 за курсом НБ України станом на 26.09.2019 року;

-11.10.2001 року - 200 доларів США; 29.07.2002 року - 200 доларів США; 29.11.2001 року - 500 доларів США; 09.01.2002 року - 521 долар США; 29.03.2002 року - 400 доларів США; 02.05.2002 року - 450 доларів США; 09.07.2002 року - 500 доларів США, а всього на суму 2762 долар США, що еквівалентно 66 619,44 грн., із розрахунку зазначеного позивачем у позові 1 долар США - 24,12 за курсом НБ України станом на 26.09.2019 року.

Будучи допитаним у якості свідка ОСОБА_8 суду пояснив, що він є сином позивачки та з кінця 2001 року проживав разом із своїм братом. Зазначив, що відповідач упродовж 2000-2014 років допомагала йому у період відсутності його матері, яка перебувала за кордоном в Італії, купувала продукти харчування, здійснювала оплату житлово-комунальних послуг, оплачувала відпочинок на морі, за рахунок коштів, які передавала з Італії позивач. Підтвердив суду ту обставину, що кошти у сумі 800 євро, які передала позивач на його прохання у травні 2014 році, відповідач передала йому особисто, які він у подальшому витратив на лікування своєї вагітної дружини, яка у той час перебувала у лікувальному закладі.

Будучи допитаним у якості свідка ОСОБА_9 суду пояснила, що всі кошти, які передавала позивач упродовж 2000-2014 років нею витрачались на утримання її неповнолітнього сина ОСОБА_6 , купівлю для його потреб продуктів харчування та його оздоровлення, купівлю предметів особистого вжитку для позивачки, продуктів харчування, які передавались нею в Італію. Також, зазначила, що суму коштів, яку було передано позивачем у 2014 році в розмірі 800 євро було передано ОСОБА_8 для його особистих цілей та потреб його вагітної дружини.

Будучи допитаними у якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , які є дітьми позивача підтвердили суду ту обставину, що між позивачем та відповідачем була усна домовленість про передачу коштів ОСОБА_4 з Італії в Україну, які відповідач зобов`язувалась зберігати, в подальшому повернути позивачу. Всі кошти передавились ОСОБА_4 відповідачу. Також зазначили, що відповідач не допомагала ОСОБА_8 продуктами харчування та готуванням їжі, оскільки остання перебувала у місті Яворові Львівської області, а догляд за неповнолітнім ОСОБА_8 у той час здійснювався старшим братом та батьком.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави (частина 1 статті 1214 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В той же час, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд, проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши та дослідивши докази надані сторонами, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів підлягають до часткового задоволення. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд вважає, що слід стягнути із відповідача у користь ОСОБА_4 73 592 грн.. 16 коп. грошових коштів, як майно набуте без достатньої правової підстави. При цьому суд вважає, що кошти, які були перераховані позивачем ОСОБА_2 11.10.2001 року - 200 доларів США; 29.07.2002 року - 200 доларів США; 29.11.2001 року - 500 доларів США; 09.01.2002 року - 512 долар США; 29.03.2002 року - 400 доларів США; 02.05.2002 року - 450 доларів США; 09.07.2002 року - 500 доларів США, а всього на суму 2762 долар США та отримані нею, що еквівалентно 66 619,44 грн., із розрахунку зазначеного позивачем 1 долар США - 24,12 за курсом НБ України станом на 26.09.2019 року, є такими, що набуті відповідачем без достатньої правової підстави. Крім цього, кошти, які були перераховані позивачем 07.08.2012 року на суму 300 євро та отримані нею, що еквівалентно 7947 грн. із розрахунку зазначеного позивачем 1 євро - 26,49 за курсом НБ України станом на 26.09.2019 року, також є такими, що набуті відповідачем без достатньо правової підстави. Враховуючи наведене, в силу вимог ст..1212 ЦК України, зазначені суми коштів підлягає стягненню із відповідача у користь позивача у гривневому еквівалентів, виходячи із розрахунку який застосовував позивач.

При цьому, задовольняючи частково позовні вимоги, суд не бере до уваги квитанцію про переказ коштів від 16.05.2000 року на суму 1062 доларів США, що еквівалентно 25 615,44 грн. надану позивачем, як на підтвердження своїх вимог, оскільки як вбачається із вказаної квитанції отримувачем коштів у ній зазначено ОСОБА_7 , а також відсутній підпис відповідача про їх отримання. Крім цього, суд також не бере до уваги вимоги позивача про стягнення із відповідача коштів на суму 800 євро, що еквівалентно 21 192 грн., які були перераховані ОСОБА_2 02 травня 2014 року, оскільки будучи допитаними у якості свідків ОСОБА_2 , а також син позивача ОСОБА_8 підтвердив суду ту обставину, що вказану суму коштів в сумі 800 євро, йому було передано у травні 2014 року особисто відповідачем для лікування своєї дружини, яка була у цей час вагітна та які позивач передала на його прохання. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд також відкидає твердження відповідача та його представника, що зазначена сума коштів упродовж 2000-2014 років була витрачена відповідачем на утримання неповнолітнього сина позивача ОСОБА_6 , оплату житлово-комунальних послуг, купівлю продуктів харчування, предметів домашнього вжитку, шкільного приладдя, святкування його дня народжень, відпочинку та оздоровлення, оскільки доказів щодо цього відповідачем суду не надано. Суд погоджується із твердженнями представника позивача, що означена судом сума коштів була перерахована відповідачу з метою збереження майна та в подальшому підлягає повернення позивачу на його першу вимогу.

Також, відповідно до вимог ст..141 ЦПК України, суд вважає, що слід стягнути із відповідача на користь ОСОБА_4 768,40 коп. судового збору сплаченого позивачем при зверненні із позовом в суд, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Виходячи з вище наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України ЦПК України, ст.ст. 8, 11, 536, 625, 1212, 1214 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 73 592 (сімдесят три тисячі п`ятсот дев`яносто дві) грн.. 16 коп. грошових коштів, як майно набуте без достатньої правової підстави.

В решті позовних вимог, відмовити

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 768 (сімсот шістдесят вісім) грн.. 40 коп. судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Судове рішення у повному обсязі складене 06 листопада 2020 року.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан