Справа № 135/770/18
Провадження № 2/135/116/20
РІШЕННЯ

іменем України

05.11.2020 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

з участі секретаря судового засідання Басараб О.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Малофєєвої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Ладижинської міської ради Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , ПП "Ладленд" про скасування Державних актів на право власності на земельні ділянки, про скасування рішення 4 сесії 6 скликання Ладижинської міської ради від 04.01.2011 за № 29,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

1. Позиція позивача.

15.06.2018 ОСОБА_1 звернулася до Ладижинського міського суду Вінницької області із зазначеним вище позовом, уточненим у липні 2018 року, в якому просить скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №187415 та державний акт серії ЯК №187416 на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_4 , які розташовані в АДРЕСА_1 (зараз АДРЕСА_2 ), загальною площею 0,4600 га зі скасуванням їх реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за №00496 на 0,1000 га та за № 00497 на 0,3600 га від 29.12.2011 як незаконні, а також скасувати рішення 4 сесії 6 скликання Ладижинської міської ради від 04.01.2011 за № 29 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку» як незаконне.

На обґрунтування позову зазначила, що вона є власником земельної ділянки, яка була передана їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 4390 ВВА 645712 від 19.12.2003, яка розташована в АДРЕСА_3 ). З відповіді начальника відділу Держгеокадастру у м. Ладижин Вінницької області ОСОБА_5 за № 29-28-99.0-1888/2-16 від 19.12.2016 їй стало відомо, що померлий ОСОБА_4 при житті отримав державні акти на право власності на земельні ділянки з порушення чинного законодавства, оскільки вона не погоджувала межі із ОСОБА_4 та не підписувала акт погодження та закріплення меж земельної ділянки від 23.11.2010. Окрім того, в зазначеному акті незаконно вказано, що складання акту відбулось в присутності суміжних землевласників і землекористувачів. Проте, цей факт не відповідає дійсності тому, що про існування такого акту вона дізналася тільки в грудні 2016 року від адвоката.

Враховуючи зазначене вважає акт сфальсифікований особами, які його складали. Такі неправомірні дії представника ПП "Ладленд" Довгань О.С. по складанню акту свідчать про те, що погодження меж для видачі державного акту серії ЯК № 187415 та державного акту серії ЯК № 187416 на право власності на земельні ділянки на ім`я ОСОБА_4 фактично не відбулось. Водночас зазначила, що в акті погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки від 23.11.2010 неправильно зазначене про те, що суміжними землевласниками (землекористувачами) ніяких претензій при встановленні меж не заявлено. Спірні питання - відсутні.

Після смерті ОСОБА_4 спірною земельною ділянкою користується його дочка ОСОБА_3 , яка до цього часу не має свідоцтва на право власності на земельні ділянки батька. Вважає, що ОСОБА_3 не може користуватися спірними земельними ділянками та оформляти на них право власності, тому що при житті її батько оформив державні акти на право власності на земельні ділянки з порушенням діючого законодавства України, з підстав, які вказані вище.

2. Позиція відповідача.

19.07.2018 представник відповідача Ладижинської міської ради Вінницької області Коломєйцев В.І. подав на адресу суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база. Водночас непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність. З цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документу, акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося.

Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що перешкод для приватизації ОСОБА_4 своїх земельних ділянок і для прийняття Ладижинською міською радою рішення № 29 від 04.01.2011 щодо затвердження технічної документації на спірні земельні ділянки у відповідача не було.

3. Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

04.09.2018 від ОСОБА_3 надійшов відзив на позов, у якому остання зазначила, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та безпідставними, а тому просила відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування своєї позиції зазначила, що після смерті її батька ОСОБА_4 відкрилась спадщина на житловий будинок та земельну ділянку під будинком, правовстановлюючі документи, на яку є предметом даного спору, яку вона фактично прийняла, проте не оформила свої спадкові права. Враховуючи те, що позивач є власником земельної ділянки на підставі державного акту на земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_4 , то межі даної земельної ділянки чітко визначені ще з 2003. Враховуючи, що позивач є власником суміжної земельної ділянки, межі якої чітко визначені, то вона має довести яким чином було порушено її право власності на належну їй земельну ділянку. Але жодного обґрунтування щодо порушення прав власності позивача на вказану земельну ділянку нею не було зазначено.

Також зазначає, що вирішення питань погодження (встановлення) та закріплення меж покладається на землевпорядну організацію, яка виготовляє землевпорядну документацію покладається відповідно до Інструкції встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками № 376 від ПП «Ладленд». Тобто, предметом спору в такому випадку могло бути тільки відновлення межових знаків, коли вони зникли або порушення меж, але про такі обставини позивач в позові нічого не зазначала і жодних доказів не зазначила з цього приводу. Відсутність підпису на акті встановлення меж не є підставою для скасування рішення сесії та державних актів на землю, оскільки вони ніяким чином не порушують прав позивача. Поряд з чим звертає увагу на те, що до отримання її батьком державного акту на земельну ділянку у 2011 році спір з приводу встановлення меж між позивачем та батьком ОСОБА_3 вже вирішувався. Позивач просила суд знести паркан та відновити межовий знак, але судом було відмовлено в задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю.

ІІ. Пояснення учасників справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Додатково позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що як на підставу для скасування рішення органу місцевого самоврядування та державних актів на спірну земельну ділянку вона посилається і на те, що земельна ділянка, яка отримана у власність ОСОБА_4 має накладення у 10 см на її земельну ділянку. Дане накладення відбулося у зв`язку зі знищенням ОСОБА_4 за життя межових знаків та самовільного захоплення її земельної ділянки, тому вважає, що на момент виготовлення ОСОБА_4 технічної документації між ними існував спір щодо розміру земельної ділянки.

Представник відповідача Ладижинської міської ради Малофєєва О.В. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Окрім того, суду зазначила, що в оспорюваному акті від 23.11.2010 у графі ОСОБА_1 міститься підпис. Тому стверджувати, що ОСОБА_1 не підписувала цей акт підстав не має, оскільки позивач не надала суду належних та допустимих доказів на спростування зазначеної обставини. Окрім того, наголосила на тому, що на момент затвердження технічної документації будь-якого спору між суміжними власниками/землекористувачами щодо розміру земельних ділянок не було.

ІІI. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, проте подала суду відзив, в якому просила слухати справу у її відсутність, відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на обставини зазначені у відзиві.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПП "Ладленд" у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що рішенням № 1163 Ладижинської міської ради 31 сесії 5 скликання від 07.04.2009 «Про надання земельних ділянок у власність» ОСОБА_4 передано безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,46 га, яка розташована АДРЕСА_1 , згідно з цільовим призначенням: 0,10 га - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,36 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.91).

ОСОБА_4 звернувся до директора ПП «Ланленд» із заявою, в якій просив виготовити технічну документацію зі складання державного акта на право приватної власності на землю за адресою: АДРЕСА_1 , яка передана йому безкоштовно у приватну власність рішенням 31 сесії 5 скликання від 07.04.2009 «Про надання земельних ділянок у власність» для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с.88).

23 листопада 2010 року представником ПП «Ладленд» Довгань О.С. в присутності представника відділу Держкомзему у м. Ладижин громадянина ОСОБА_4 та суміжних землекористувачів ОСОБА_1 складено цей акт про те, що в натурі (на місцевості) проведено погодження (встановлення) меж земельної ділянки ОСОБА_4 , яка знаходиться на території Ладижинської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 . Межі земельної ділянки закріплені металевими коликами в кількості 6 штук і проходять по протоптаним стежкам та огорожі. Межові знаки передані на збереження ОСОБА_4 . Суміжними землевласниками (землекористувачами) ніяких претензій при встановленні меж не заявлено. Спірні питання відсутні. Абрис зовнішніх меж земельної ділянки знаходяться на зворотній стороні акту. Акт підписаний суміжними землекористувачами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с. 17, 95).

На виконання зазначених рішень ОСОБА_4 розпочав виготовлення технічної документації на земельну ділянку згідно з фактично існуючими межам та відповідно до акта погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки від 23 листопада 2010 року, яким погоджено межі земельної ділянки ОСОБА_1

17.11.2010 земельна ділянка із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; для ведення особистого селянського господарства сформована відповідно до вимог чинного земельного законодавства, їй присвоєно кадастровий номер :07:019:0259 та :07:019:0260 і виготовлено відповідну технічну документацію щодо встановлення її меж на місцевості (а.с.22-47, 86-104).

Рішенням Ладижинської міської ради Вінницької області №29 від 04.01.2011 4 сесії 6 скликання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Також вирішено видати державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,46 га згідно з цільовим призначенням: 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд; 0,36 га для ведення особистого селянського господарства. Доручено Відділу Держкомзему у м. Ладижині внести відповідні зміни в земельно-облікову документацію (а.с. 38, 104).

З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 187415 вбачається, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с.20).

З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 187416 вбачається, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,3600 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.21).

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом ОСОБА_1 отримала у спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_6 спадкове майно, яке складається із житлового будинку з господарськими спорудами, а саме сараєм, літнею кухнею, верандою «б» та верандою «б1», вх. майданчиком «б2» та вх. майданчиком «б3», огорожею 1-4, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , а також земельну ділянку розміром 0,4689 га в межах, згідно з планом, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд і ведення особистого підсобного господарства, розташованого на території Ладижинської міської ради в АДРЕСА_1 , належної спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ВН №000675, виданого Ладижинською міською радою 09 лютого 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №99 (а.с. 109).

09.03.2005 ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН№227671, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а також державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН №227670 за тією ж адресою, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с.110-112).

З ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 17.02.2010 у справі №22-190-2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Ладижинської міської ради, третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог відділ Держкомзему у м. Ладижині про знесення частини споруди та встановлення межового знаку земельної ділянки апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Ладижинського міського суду від 27.11.2009 залишено без змін. Зі змісту даного рішення вбачається, що ОСОБА_1 звертаючись до суду посилалась на те, що у вересні 2007 року ОСОБА_4 самоправно спорудив капітальний цегляний паркан між їхніми земельними ділянками, знищивши при цьому існуючий межовий знак і перемістивши новий знак на земельну ділянку ОСОБА_1 . У зв`язку з чим просила суд зобов`язати ОСОБА_4 знести за власний рахунок цегляний паркан та відновити знищений межовий знак відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Судом встановлено наступні обставини. Комісією, створеною Ладижинською міською радою 09.10.2008 було проведено обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_5 з приводу встановлення меж по вказаній вище адресі. В результаті обстеження земельної ділянки візуальних порушень не було встановлено. Окрім того, під час проведення виїзного судового засідання 26.11.2009 був оглянутий паркан відповідача та зроблений замір довжини земельної ділянки позивача з боку вулиці Дзержинського по фактичному її використанню. Ця довжина складала 24, 96 м, що лише на 3 см зазначеної в державному акті на право власності на земельну ділянку позивача відстань від ОСОБА_7 і перебуває в межах похибки. Межовий знак у вигляді металевої труби знаходиться на території відповідача в місці стику його огорожі з огорожею позивача. Таким чином встановлено, що позивач не довела тих обставин, що відповідач порушує її право.

V. Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновок суду.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України.

Згідно із частиною першою статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Згідно зі статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частина перша статті 116 ЗК України встановлює, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки шляхом безоплатної приватизації відбувається за правилами та в порядку, визначеними статтею 118 цього Кодексу.

Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (стаття 118 ЗК України).

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) погодженню не підлягає і затверджується органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (частина чотирнадцята статті 186 ЗК України).

Згідно зі статтею 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Відповідно до частин першої, другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України (частина друга статті 50 Закону України «Про землеустрій»).

Згідно з положеннями статті 55 Закону № 858-IV установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376).

Згідно з пунктом 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення зазначених вище робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз зазначених норм свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. З цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) та №545/1149/175-ц (провадження №14-730цс19).

Проте у разі існування невирішеного спору щодо межі земельної ділянки він підлягає вирішенню відповідним органом місцевого самоврядування згідно з встановленою у статтях 158-161 ЗК України процедурою. У такому разі орган, уповноважений вирішувати питання щодо приватизації (відведення) земельної ділянки, повинен обґрунтувати рішення про затвердження технічної документації із землеустрою без підпису суміжного землекористувача щодо погодження меж.

Враховуючи зазначені вище вимоги закону та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що доводи позивача про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення Ладижинська міська рада Вінницької області не виконувала свої повноваження і допустила порушень земельного законодавства, є помилковими, оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 подав до Ладижинської міської ради Вінницької області технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю, у якій наявний акт погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки із суміжним землекористувачем ОСОБА_1 , в якому зазначено, що суміжними землевласниками (землекористувачами) ніяких претензій при встановленні меж не заявлено, спірні питання відсутні. В графі ОСОБА_1 міститься її підпис.

Доводи позивача про фальсифікацію її підпису у вказаному вище акті не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проте, позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що підпис в акті від 23.11.2010 виконаний не нею, а іншою особою.

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно з вимогами ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому відповідно до пунктів 3 та 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснив учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Разом з цим, заяв чи клопотань щодо призначення у справі почеркознавчої експертизи від осіб, які брали участь у справі, в ході розгляду справи не надходило. Більш того, сторона позивача категорично відмовилась від проведення почеркознавчої експертизи.

Таким чином, відсутність доказу, який підтверджує фальсифікацію підпису позивача ОСОБА_1 в акті погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки від 23.11.2010, дає підстави суду дійти висновку про те, що позивачем в ході розгляду справи не підтверджено наявність обставин, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених ним позовних вимог.

Також матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів того, що земельна ділянка, сформована згідно з поданою ОСОБА_4 технічною документацією має накладення у 10 см на земельну ділянку, яка сформована раніше за зверненням ОСОБА_8 . Більш того на відсутність спору між сторонами на час виготовлення ОСОБА_4 технічної документації, зокрема, щодо знищення ОСОБА_4 межових знаків та самовільного захоплення земельної ділянки ОСОБА_1 встановлено рішенням Ладижинського міського суду від 27.11.2009 залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17.02.2010 у справі №22-190-2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Ладижинської міської ради, третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог відділ Держкомзему у м. Ладижині про знесення частини споруди та встановлення межового знаку земельної ділянки, зміст якого наведений вище.

Водночас суд звертає увагу на те, що посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_4 за життя знищив межові знаки між їх земельними ділянками і самовільно захопив частину земельної ділянки, не мають правового значення для правильного вирішення цієї справи, предметом позову, у якій є оспорення рішення органу місцевого самоврядування щодо затвердження технічної документації із землеустрою, а не усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Встановивши такі обставини та врахувавши, що згідно з Інструкцією акт погодження меж земельної ділянки, який є необхідною складовою технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки на місцевості для запобігання порушенню прав інших землекористувачів підписаний власниками/користувачами суміжних ділянок (належних та допустимих доказів протилежного суду не надано), відсутність невирішеного спору щодо межі їх земельних ділянок, суд дійшов висновку про те, що затвердження поданих ОСОБА_4 матеріалів технічної документації із землеустрою відбулося з дотриманням земельного законодавства, з урахуванням об`єктивних даних про дійсний розмір та конфігурацію земельної ділянки, яка підлягала приватизації, тому підстав для скасування вказаного вище рішення Ладижинської міської ради Вінницької області, а відтак державних актів на право власності на земельні ділянки та їх реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею не має.

Керуючись ст.ст. 2, 12 5, 10-13, 18, 76-81, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, статей 3, 4, 12, 116, 118, 122,, 158, 161, 198ЗК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ладижинської міської ради Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , ПП "Ладленд" про скасування Державних актів на право власності на земельні ділянки, про скасування рішення 4 сесії 6 скликання Ладижинської міської ради від 04.01.2011 за № 29 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ладижинський міський суд Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст. 273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Суддя