Справа № 183/939/17
№ 2/183/65/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 вересня 2020 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д.І.
секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Новомосковська державна нотаріальна контра Дніпропетровської області, ОСОБА_5 про визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом,-
27 лютого 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_6 , треті особи Новомосковська державна нотаріальна контра Дніпропетровської області, ОСОБА_5 про визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позову з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 .
Спірне нерухоме майно було придбане у період шлюбу позивача ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_7 .
За життя ОСОБА_7 заповіту не залишив.
Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 є його доньки ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та мати спадкодавця ОСОБА_6 .
У встановлений законом строк позивач ОСОБА_1 (донька спадкодавця) звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте постановою державного нотаріуса Носенка А.Г. від 22 лютого 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що нею не надані правовстановлюючі документи на спадкове нерухоме майно. Зокрема вказує на те, що оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно втрачені.
Позивач ОСОБА_1 зазначила, що її сестра ОСОБА_5 (донька спадкодавця) відмовилася від прийняття спадщини на її користь, у зв`язку з чим 27 серпня 2016 року звернулася до нотаріуса з відповідною заявою.
За цих обставин, позивач ОСОБА_2 , посилаючись на приписи ст. ст. 60, 70 СК України вважає, що спірне нерухоме майно належить їй та померлому ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності подружжя в рівних частинах, тобто по 1/2 частці кожному.
В зв`язку з наведеним, в позовній заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд:
- визначити, що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві спільної сумісної власності житлового будинку АДРЕСА_2 (Договір купівлі-продажу, посвідчений 12 червня 2002 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-2474) є рівними, а саме по 1/2 частці кожному;
Ухвалою суду від 01 березня 2017 року відкрите провадження у справі.
Ухвалою суду від 28 березня 2017 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою суду від 15 травня 2017 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати на адресу суду належним чином завірену копію договору купівлі-продажу будинку від 12 червня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-2747.
Ухвалою суду від 03 липня 2017 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати на адресу суду належним чином завірену копію договору купівлі-продажу будинку від 12 червня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2747 та документи на підставі яких посвідчувався зазначений договір купівлі-продажу.
10 липня 2017 року відповідач ОСОБА_6 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, третя особа Новомосковська державна нотаріальна контра Дніпропетровської області про усунення від спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Ухвалою суду від 10 липня 2017 року зустрічну позовну заяву залишено без руху, позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_6 було надано строк для усунення недоліків заяви.
11 липня 2017 року ОСОБА_6 на виконання ухвали суду звернулася з заявою, згідно якої усунула недоліки зустрічної позовної заяви.
На обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_7 . Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 , зокрема на земельну ділянку площею 0,0438 га, яка розташована за адресою вищезазначеного житлового будинку.
Зазначений будинок та земельна ділянка належали її померлому сину на підставі договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 12.06.2002 року.
На час укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, її син (спадкодавець) перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який 21.10.2008 року між ним був розірваний.
ОСОБА_6 зазначила, що під час розірвання шлюбу ОСОБА_2 в присутності свідків написала розписку про відмову від частки на спірний будинок на користь її сина ОСОБА_7 , за тих обставин, що останній разом з її доньками перейшла у власність квартира АДРЕСА_3 .
До нотаріуса з заявами про прийняття спадщини звернулися вона як мати спадкодавця, його доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а також колишня дружина ОСОБА_2 .
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 вказує на те, що законодавством не передбачено право колишньої дружини, тобто ОСОБА_2 на отримання спадщини.
Крім того зазначила, що її син ОСОБА_7 на протязі останніх 10 років тяжко хворів, а останні 6 років знаходився у безпорадному стані, не міг самостійно себе обслуговувати, потребував постійної допомоги, був позбавлений можливості самостійно пересуватись. Доглядом за ним та забезпечення усім необхідним як для поліпшення здоров`я так і забезпечення продуктами тощо займалася безпосередньо ОСОБА_6 , та за останні 3 роки мешкала разом з сином за адресою: АДРЕСА_1 .
Про безпорадний стан ОСОБА_7 було відомо його донькам ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , проте останні на протязі останніх 9 років жодного разу не навідували свого батька та не надавали йому будь-якої допомоги.
У зв`язку з наведеним, ОСОБА_6 просила суду:
- усунути ОСОБА_5 та ОСОБА_1 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті сина ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,0438 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 24 липня 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, третя особа Новомосковська державна нотаріальна контра Дніпропетровської області про усунення від спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом - прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, треті особи Новомосковська державна нотаріальна контра Дніпропетровської області, ОСОБА_5 про визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом.
У запереченнях проти зустрічного позову позивач за первісним позовом ОСОБА_1 посилалася на необґрунтованість та недоведеність зустрічних вимог. Зокрема зазначила, що батько припинив спілкування з нею та її сестрою ОСОБА_5 з тих підстав, що ОСОБА_8 народила двох дітей поза шлюбом, що було для нього соромом, у зв`язку з чим він вирішив розлучитися з їх матір`ю ОСОБА_2 , яка його думку не підтримала. Після розлучення з їх матір`ю, батько ОСОБА_7 категорично не хотів знатися зі своїми донька, лише періодично спілкувався з колишньою дружиною.
Не дивлячись на те, що ОСОБА_7 не бажав спілкуватися зі своїми доньками, ОСОБА_8 все ж таки з 2010 року налагодила відносини з батьком та почала з ним спілкуватися, а у 2012 році виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, у 2013 році вона приїхала до України та зробила у батьковому будинку ремонт. У 2014 році, коли ОСОБА_7 почав хворіти, ОСОБА_8 купила йому інвалідний візок.
Позивач ОСОБА_1 зазначила, що її відносини з батьком так і не відновились попри того, що вона хотіла спілкуватися з ним та надавати допомогу, від чого останній відмовлявся.
Твердження позивача ОСОБА_6 з приводу того, що вони з сестрою не цікавилися життям та здоров`ям батька спростовуються перепискою через додаток у мобільному додатку Viber. Саме таким шляхом вони і дізнались про стан батька лише у липні 2016 року від тітки ОСОБА_9 (сестри батька), де ОСОБА_8 (донька померлого) пропонувала допомогу і просила надати їй можливість поспілкуватися з ним, але такої можливості їй не надали.
Крім того, твердження позивача ОСОБА_6 стосовно того, що батько ОСОБА_7 останні 10 років тяжко хворів не відповідають дійсним обставинам, оскільки останній дуже тяжко хворів та не міг самостійно себе обслуговувати, потребував постійної допомоги, був позбавлений можливості самостійно пересуватись лише за півтора місяці до дня його смерті, що спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи. Фактично ОСОБА_7 почав хворіти за 2 роки до смерті, але він не перебував у безпорадному стані та цілком міг себе обслуговувати. У зв`язку з наведеним відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просила відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 .
Ухвалою суду від 06 червня 2018 року провадження у цивільній справі було зупинено у зв`язку зі смертю відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6 до залучення до участі у справі її правонаступників.
Ухвалою суду від 14 березня 2019 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання, зокрема зобов`язано Дніпровську районну державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи № 214/2018, відкритої після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою суду від 08 серпня 2019 року залучено до участі у справі правонаступників відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 03 березня 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, третя особа Новомосковська державна нотаріальна контра Дніпропетровської області про усунення від спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом залишено без розгляду з підстав неодноразової неявки позивачів, кожного окремо, в судові засідання.
Ухвалою суду від 13 квітня2020 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника останній просив слухати справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі, просив суд задовольнити заявлені вимоги, у разі повторної неявки відповідачів не заперечував проти проведення заочного розгляду справи.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти проведення заочного розгляду справи не заперечувала.
Представник відповідача Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подавав.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, про місце, дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву до суду не подавали.
Представник третьої особи Новомосковської державної нотаріальної контри Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу за його відсутності.
Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, про місце, дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного.
Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з 30 грудня 1983 року перебували в шлюбу, про що в графі сімейний стан на 10 стор. зроблено відповідну відмітку в паспорті позивача ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , виданого 17 лютого 1999 року Новомосковським МВ УМВС України в Дніпропетровській області.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 21 жовтня 2008 року, шлюб між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 229 від 21 жовтня 2008 року. Після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишене прізвище ОСОБА_10 .
Встановлено, що 16 серпня 2016 року колишній чоловік позивача ОСОБА_2 ОСОБА_7 у віці 55 років помер, актовий запис № 415 від 29 серпня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим повторно 06 вересня 2016 року. Спадкова справа № 244/2016 заведена 27 серпня 2016 року, номер у спадковому реєстрі 59419207, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 44891617 від 27 серпня 2016 року.
Вирішуючи спір по суті в частині позовних вимог про визначення часток у спільній сумісній власності, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно ст. 70 СК України, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже зазначене спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі з частки спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними.
У зв`язку з наведеним, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
При цьому суд враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3, 4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.
Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд прийшов до наступного.
Як зазначалося вище, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 у віці 55 років, актовий запис № 415 від 29 серпня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим повторно 06 вересня 2016 року. Спадкова справа № 244/2016 заведена 27 серпня 2016 року, номер у спадковому реєстрі 59419207, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 44891617 від 27 серпня 2016 року.
При цьому інвентаризаційна справа містить відомості, згідно яких станом на 29 грудня 2012 року власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_11 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 18 серпня 1988 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 4045, зареєстрованого в БТІ 23 вересня 1988 року за р.№ 8793-62, Д5 стр. 62.
В той же час, спірний житловий будинок належала померлому ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2002 року, укладеного між ним та ОСОБА_11 , посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-2747. Право власності на житловий будинок за ОСОБА_7 зареєстроване у Новомосковському бюро технічної інвентаризації і записане в реєстрову книгу за № 514-І, що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим 09 липня 2002 року начальником Новомосковського бюро технічної інвентаризації.
Згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 06 червня 2002 року, власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 , який складається з: житлового будинку літ.А, загальною площею 68,6 кв.м, житловою площею 42,6 кв.м,; сіней літ.а; погрібу; ґанку; літньої кухні літ.Б; прибудови літ.б; вбиральні літ.В; сараю літ.Г; бані літ.Д; навісу літ.Е; сараю літ.Ж; навісу літ.З; огорожі № 1; хвіртки № 2; покриття № 4; зливної ями № 5-6. Роки побудови 1975-1977.
Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.
Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити, якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності.
Згідно з п. 224 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. №20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні.
Як вже встановлено судом, частка спадкодавця ОСОБА_7 у праві спільної сумісної власності на спірне спадкове нерухоме майна становить 1/2 частки.
У визначений законом строк із заявами про прийняття спадщини до Новомосковської державної нотаріальної контори звернулися позивач ОСОБА_1 (донька), мати спадкодавця ОСОБА_6 та донька померлого ОСОБА_5 (третя особа), що підтверджується матеріалами спадкової справи № 244/2016, заведеної 27 серпня 2016 року після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, після смерті ОСОБА_7 частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, а саме по 1/6 за кожним.
В той же час, з матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_5 відмовилася від своєї частки у спадщині на користь своєї сестри, тобто доньки спадкодавця ОСОБА_1 (позивач), у зв`язку з чим,її частка у спадщині становить 1/3.
Постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенко А.Г. від 22 лютого 2017 року позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 на частину житлового будинку АДРЕСА_1 з тих підстав, що спадкоємцем не подано оригіналів правовстановлюючих.
На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.
На підставі ст. 1258 ЦК України, 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Судом також встановлено родинні відносини, а саме, що ОСОБА_7 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 був сином ОСОБА_6 , батьком позивача ОСОБА_1 та батьком третьої особи ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_4 від 24.06.1988 року, серії НОМЕР_5 від 29.10.1984 року, серіїІ- НОМЕР_6 від 09.09.2016 року, свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_7 від 13.10.1972 року.
Отже, доньки та мати померлого є спадкоємцями за законом першої черги.
В той же час судом встановлено, що під час розгляду даної справи ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати спадкодавця ОСОБА_7 ОСОБА_6 у віці 77 років, про що 07 червня 2018 року складено відповідний актовий запис № 132, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_8 від 07 червня 2018 року. Спадкова справа № 353/2018 заведена 13 червня 2018 року, номер у спадковому реєстрі 62560996, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 52333496 від 19 червня 2018 року та № 55889491 від 17 квітня 2019 року.
З матеріалів спадкової справи № 353/2018, заведеної після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 у визначений законом строк із заявами про прийняття спадщини до Дніпровської районної державної нотаріальної контори звернулися син померлої ОСОБА_3 , чоловік ОСОБА_4 , онука ОСОБА_1 (позивач) та онука ОСОБА_5 (третя особа), де остання відмовилася від своєї частки у спадщині на користь своєї сестри ОСОБА_1 (позивач).
У зв`язку з цими обставинами, оскільки ОСОБА_6 була відповідачем у справі та померла ІНФОРМАЦІЯ_4 її сина ОСОБА_3 , чоловіка ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було залучено у справі як спадкоємців, про що було постановлено відповідну ухвалу суду.
Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до довідок № 4714 від 13.09.2016 року та від 09.09.2016 року, виданої головою квартального комітету Новомосковської міської ради вбачається, що на момент смерті ОСОБА_7 був зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним були зареєстровані в зазначеному житловому приміщенні його доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
В той же час, судом встановлено, що у період з 16.04.2013 року по 16.08.2016 року (на момент смерті ОСОБА_7 ) в зазначеному вище спірному житловому будинку без реєстрації проживала мати спадкодавця ОСОБА_6 , що підтверджується актом голови квартального комітету № 8 від 31 травня 2017 року, складеного головою квартального комітету ОСОБА_12 в присутності жителів кварталу: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5.
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.
На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.
Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них.
Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).
Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121.
Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.
Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.
Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.
Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.
Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивачів немає та відповідно ст.16 ЦК України вони обрали правильний спосіб захисту свого порушеного права.
За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець ОСОБА_7 у передбачений законом спосіб у період шлюбу з позивачем ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з БТІ, його 1/2 частка у спільній сумісній власності визначена в судовому порядку, в той же час померлий за життя не встиг оформити та зареєструвати своє право власності, зокрема і на земельну ділянку під спірним будинком , при цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, відсутність якої не може бути підставою позбавлення спадкоємців права на спадщину.
З огляду на те, що спадкодавцю ОСОБА_7 за життя належала 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 є спадкоємицею за законом першої черги після смерті батька, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в свою чергу з урахуванням наявності спадкоємця матері ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка фактично прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_7 на 1/6 частки спадкового майна, після смерті якої спадкоємцями на належну їй частку спадщини є її син ОСОБА_3 , чоловік ОСОБА_4 та онука (позивач) ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині, а тому за позивачем ОСОБА_1 слід визнати право власності на 1/3 частини спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 .
Зокрема приписами ст. 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.
Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» з метою забезпечення однакового застосування законодавства про спадкування судам надані такі роз`яснення: Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).
Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.
Спадкодавець може передавати за заповітом частину належної йому земельної ділянки, тоді інша частина цієї ділянки спадкується за законом. У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадковували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, незалежно від змісту заповіту.
За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна, а якщо був установлений порядок користування ним, - то з урахуванням цього порядку.
Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.
Згідно статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Зважаючи на те, що судом за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька на належну їй 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , а тому з цих підстав до неї переходить право власності і на 1/3 частку спадкової земельної ділянки, яка знаходиться під цією будівлею.
У зв`язку з вищенаведеним, позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В той же час, враховуючи відсутність вини відповідачів у виникненні спору. суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивачів.
На підставі викладено та керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Новомосковська державна нотаріальна контра Дніпропетровської області, ОСОБА_5 про визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом, - задовольнити.
Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 :
- житловий будинок АДРЕСА_2 ;
Визначити, що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві спільної сумісної власності житлового будинку АДРЕСА_2 (Договір купівлі-продажу, посвідчений 12 червня 2002 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-2474) є рівними, а саме по 1/2 частці кожному;
Судові витрати покласти на позивачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Учасники справи:
- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_9 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ;
- позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_10 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ;
- відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_11 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ;
- відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_12 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 ;
- третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_13 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Повне судове рішення складене 22 вересня 2020 року.

Суддя Д.І. Городецький