ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/553/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №701/556/17-ц Категорія: 304020000 Калієвський І.Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Сіренко Ю.В.
секретар Чуйко А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 (скаржник), ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 27.12.2019 (ухвалене о 10 год. 06 хв. у залі судових засідань Маньківського районного суду, повний текст складено 08.01.2020, суддя в суді першої інстанції Калієвський І.Д.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними,

в с т а н о в и в :

у червні 2017 року опікун позивача ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, яким, з урахуванням заяви від 11.12.2017 про збільшення позовних вимог, просив визнати недійсними: правочин - заяву від імені ОСОБА_4 від 17.12.2013, зареєстровану в реєстрі №2294, справжність підпису заявника на якій засвідчено приватним нотаріусом Маньківського районного округу Старосвітською О.Г., якою надано згоду ОСОБА_2 на дарування та укладення договорів дарування нерухомого майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , та договір дарування житлового будинку від 17.12.2013, зареєстрований в реєстрі за №2295, а також договір дарування земельної ділянки від 17.12.2013, зареєстрований в реєстрі за №2297.

В обґрунтування вимог вказав на те, що рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 21.03.2017 визнано недієздатною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначено її опікуном сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після призначення опікуна на запит про отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ним отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . У цьому житловому будинку зареєстровано постійне місце проживання ОСОБА_4 , яка перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 відповідачем у справі. Позивачу стало відомо, що вказаний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами було відчужено відповідачами згідно договору дарування від 17.12.2013, посвідченого приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу Старосвітською О.Г. Також було відчужено земельну ділянку, площею 0,5666 га., з кадастровим №:01:001:0010 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою. Право власності на спірний житловий будинок було попередньо зареєстровано за ОСОБА_2 10.02.2005 згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 10.02.2005, виданого виконавчим комітетом Рогівської сільської ради Маньківського району.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , 29.11.1994 укладено шлюб, зареєстрований Рогівською сільською радою Маньківського району, актовий запис №11, дружина взяла прізвище ОСОБА_6 .

17.12.2013 ОСОБА_2 відчужив спільне майно подружжя під час хвороби позивача-співвласниці, що підтверджується даними висновку судово-психіатричного експерта №90 від 03.03.2017. Експертиза проводилась в ході судового розгляду справи Маньківського районного суду Черкаської області №701/1016/16-ц про визнання недієздатною ОСОБА_4 .

На запит опікуна позивача БТІ не змогло надати матеріали інвентаризаційної справи, так як позивач не є власником майна.

З урахуванням наведеного, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 відчужив спільне майно без згоди співвласника-позивача, яка в той час не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними на момент укладення правочину, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом про визнання недійсними правочинів.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 27.12.2019 позовні вимоги у справі задоволено та вирішено питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору. Суд вказав, що наявні докази, зокрема, експертні висновки, які свідчать про те, що в момент вчинення спірних правочинів позивач ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 07.02.2020 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм законодавства, просить рішення суду першої інстанції скасувати та залишити без задоволення позовні вимоги. Вказує, що суддя Калієвський І.Д. розглянув по суті іншу цивільну справу про визнання недієздатною ОСОБА_4 , отже на момент вирішення спору в цій справі вже мав сформовану думку щодо заявлених позовних вимог, які ґрунтуються на доведеності твердження про недієздатність позивача. Суд необґрунтовано відмовив у застосуванні наслідків спливу строків позовної давності до позовних вимог у справі. Суд надав перевагу висновку експерта, який підтверджує позовні вимоги та необґрунтовано відхилив інший висновок експерта, який їх спростовує. Суд не надав оцінки показанням свідків у справі. Повний текст судового рішення складено з пропуском процесуальних строків, а вступну і резолютивну частину судового рішення проголошено без посилання на складність справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

При апеляційному розгляді справи ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20.07.2020 у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 до участі у справі в якості позивача залучено її правонаступника ОСОБА_1 .

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією вбачається, що позивач ОСОБА_4 є інвалідом 1 групи «А» безтерміново (т.1 а.с.8).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 29.11.1994 відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (позивач, яка після шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_6 ») зареєстрували шлюб (т.1 а.с.15).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно відповідач ОСОБА_2 набув 20.01.2005 право власності на житловий будинок з усіма господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.21).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно житловий будинок з усіма господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 та земельна ділянка за даною адресою, площею 0,5666 га, на праві власності належить ОСОБА_3 . Підставою виникнення права власності на дане майно зазначено договір дарування житлового будинку від 17.12.2013, зареєстрований в реєстрі за №2295, та договір дарування земельної ділянки від 17.12.2013, зареєстрований в реєстрі за №2297, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тобто між відповідачами по справі (т.1 а.с.13-14).

Так згідно договору дарування житлового будинку від 17.12.2013, який зареєстрований в реєстрі за №2295 вбачається, що ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.69). У пункті 6 цього договору вказано, що відчужуваний житловий будинок з надвірними спорудами є спільною сумісною власністю.

У пункті 2 цього договору вказано, що домоволодіння належить ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності на нерухому майно, видане виконавчим комітетом Рогівської сільської ради 10.02.2005.

У пункті 15 цього договору застережена наявність нотаріально засвідченої письмової згоди дружини дарувальника ОСОБА_4 на відчуження майна.

З договору дарування земельної ділянки від 17.12.2013, який зареєстрований в реєстрі за №2297 та укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слідує факт дарування останній земельної ділянки кадастровий №:01:001:0010, що розташована по АДРЕСА_1 , площа 0,5666 га (п.4 договору) (т.1 а.с.211).

У пункті 2 цього договору вказано, що вона належить ОСОБА_2 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №528107, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю 21.02.2006 за №82.

Пунктом 5 договору визначено цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

У пункті 13 договору застережена наявність нотаріально засвідченої письмової згоди дружини дарувальника ОСОБА_4 на відчуження майна.

Так згідно заяви від імені позивача ОСОБА_4 від 17.12.2013, зареєстрованої в реєстрі за №2294, справжність підпису заявника на якій засвідчено приватним нотаріусом Маньківського районного округу Старосвітською О.Г., вбачається надання згоди ОСОБА_2 на дарування та укладення договорів дарування нерухомого майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 . Вказане нерухоме майно є їхньою спільною сумісною власністю, як таке, що набувалося в період перебування в зареєстрованому шлюбі, при цьому, умови договорів дарування їй відомі (т.1 а.с.134).

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 21.03.2017 у справі №701/1016/16-ц визнано недієздатною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначено опікуном її сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення захисту особистих, майнових та немайнових прав останньої (т.1 а.с.12).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №90 від 03.03.2017 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявляє прояви хронічного стійкого психічного розладу у формі судинної деменції (за даними медичної документації, прояви судинної деменції з 2011 р.) - через що на теперішній час вона не здатна усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (т.1 а.с.16-18).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №12 від 12.01.2018 комісійної експертизи у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при вчиненні нею правочину - заяви від 17.12.2013, зареєстрованої в реєстрі №2294, справжність підпису заявника на якій засвідчено приватним нотаріусом Маньківського районного округу Старосвітською О.Г., якою надано згоду ОСОБА_2 на дарування та укладення договорів дарування нерухомого майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , був наявний хронічний стійкий психічний розлад у формі судинної деменції - через що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1 а.с.170-173).

ОСОБА_1 (правонаступник позивача, залучений до розгляду на стадії апеляційного перегляду справи) стверджує про те, що спірні правочини щодо майна, співвласником якого є позивач, укладено її чоловіком відповідачем ОСОБА_2 всупереч її інтересам та за наявності такого психічного стану у позивача, який не давав їй можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, судами розглядалася справа №701/934/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 , про встановлення факту права особистої приватної власності на нерухоме майно, предметом спору в якій були вимоги про встановлення факту, що ОСОБА_2 належить на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельна ділянка, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Постановою Черкаського апеляційного суду від 08.10.2020 у вказаній справі позовні вимоги задоволено частково та визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :01:001:0010), що розташована в АДРЕСА_1 .

Судом у вказаній справі було встановлено, що зазначена земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки набута ним в порядку приватизації із земель державного фонду. Також суд вказав, що домоволодіння по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Рішення суду в цій справі набрало законної сили.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже вищенаведені обставини встановлено рішенням суду, що набрало законної сили та додатковому доказуванню не підлягають.

Правовідносини в цій справі, які виникли згідно наведених фактичних обставин, мають таку правову регламентацію.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Одночасно у ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів (стаття 89 ЦПК України).

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України, якою позивач обґрунтовує вимоги в цій справі, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Вказане відповідає правовим висновкам, наведеним у постановах ВСУ від 29.02.2012 у справі №6-9цс12 та від 17.09.2014 у справі №6-131цс14, які є незмінними, що констатується постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 11.11.2019 у справі №496/4851/14-ц.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У даній справі встановлено за даними висновку судово-психіатричного експерта №12 від 12.01.2018 по результатам проведення судово-психіатричної комісійної амбулаторної експертизи наявність у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при вчиненні нею оспорюваних правочинів стійкого психічного розладу у формі судинної деменції - через що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тобто вказаний висновок експерта має категоричний характер та однозначно вказує на неможливість учасника правочину усвідомлювати значення своїх дій при його вчиненні та керувати ними.

Крім того, слід врахувати, що за правовим висновком об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі ВС від 15.06.2020 у справі №430/1281/14-ц ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Такі ж обставини, щодо того, яке саме майно та в яких частках належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, встановлені постановою Черкаського апеляційного суду від 08.10.2020 у справі №701/934/18, що набрала законної сили.

Отже діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Також ВС наголосив, що за вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільний сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

ВС також зауважив, що відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Також в цій же постанові ВС зробив висновок про те, що якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного зі співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт. Отже, передати у власність можна лише весь об`єкт. Тому договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним у цілому.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 за висновками експертизи не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати під час надання письмової згоди на укладення відповідачем ОСОБА_2 спірного договору дарування житлового будинку, вести мову про те, що співвласник майна мала дійсну волю на його відчуження підстав не має. Апеляційний суд враховує, що зазначені висновки експерта ґрунтуються на медичній картці амбулаторного хворого ОСОБА_4 з кабінету лікаря психіатра Маньківської районної лікарні, яка містить дані про тривалий перебіг хвороби особи з відображенням її прогресу (особисте звернення до лікаря психіатра зафіксовано у березні 2010 року); медичній картці стаціонарного хворого №756/2015 КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня» та висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи №90 від 03.03.2017, яка проводилася для вирішення питання про дієздатність ОСОБА_4 .

Отже позовні вимоги у справі в частині визнання недійсними правочину - заяви від імені позивача ОСОБА_4 від 17.12.2013, зареєстрованої в реєстрі за №2294, справжність підпису заявника на якій засвідчено приватним нотаріусом Маньківського районного округу Старосвітською О.Г., про надання згоди ОСОБА_2 на дарування та укладення договорів дарування нерухомого майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , а також договору дарування житлового будинку є обґрунтованими та такими, що підтверджуються зібраними доказами.

Апеляційний суд не може погодитися з доводам скаржника про те, що суддя Калієвський І.Д. розглянув по суті іншу цивільну справу про визнання недієздатною ОСОБА_4 , отже на момент вирішення спору в цій справі вже мав сформовану думку щодо заявлених позовних вимог, які ґрунтуються на доведеності твердження про недієздатність позивача.

Так за змістом ч.4 ст.36 ЦПК України рішення судді в інших справах не може бути підставою для його відводу.

Крім того, предмет доказування у цій справі про недійсність правочинів у зв`язку з дефектом волі їх учасника не тотожний предмету доказування у іншій справі про визнання особи недієздатною з підстав того, що відповідна особа має хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (ст.297 ЦПК України).

Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на необхідність застосування до позовних вимог наслідків спливу строків позовної давності, адже порушення прав позивача оспорюваними правочинами є триваючим. Крім того, опікун недієздатного позивача дізнався про існування оспорюваних правочинів у 2017 році після одержання відповідних даних з державних реєстрів та відразу подав до суду даний позов.

Посилання скаржника на те, що суд надав перевагу висновку експерта, який підтверджує позовні вимоги та необґрунтовано відхилив інший висновок експерта, який їх спростовує, на думку апеляційного суду не може свідчити про неправильне вирішення справи судом, адже у висновку судово-психіатричного експерта №90 від 03.03.2017 (на який вказує скаржник) міститься відповідь на питання про дієздатність ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент проведення експертного дослідження у 2017 році, що не стосується питання про дієздатність вказаної особи на момент укладення нею спірних правочинів 17.12.2013.

Вказівка скаржника на те, що суд не надав оцінки показанням свідків у справі є необґрунтованою, оскільки за матеріалами справи судом не допитувалися свідки, показання яких не були відображені у рішенні суду, що скаржником не спростовується.

Зазначення в апеляційній скарзі на те, що повний текст судового рішення складено з пропуском процесуальних строків, а вступну і резолютивну частину судового рішення проголошено без посилання на складність справи не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції в цій справі. Крім того, повний текст рішення суду було складено із затримкою у зв`язку з вихідними днями на новорічні свята, так як останній день 10-денного строку, передбаченого ч.6 ст.259 ЦПК України, припадав на 05.01.2020, а першим робочим днем було 08.01.2020, що й вказано як дату виготовлення повного судового рішення.

Що стосується правильності вирішення судом першої інстанції позовних вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 17.12.2013 апеляційний суд приймає до уваги таке.

Відповідно до положень постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Такої позиції дотримується і ВС постанова від 21.03.2018 у справі 686/9580/16-ц.

Отже, набувши у власність у порядку приватизації земельну ділянку в 2006 році, відповідач ОСОБА_2 отримав це майно в особисту приватну власність і міг розпоряджатися ним на власний розсуд, а його дружина ОСОБА_4 права власності щодо цієї земельної ділянки не мала. Також апеляційний суд враховує, що за цільовим призначенням подарована земельна ділянка є землею для ведення особистого селянського господарства, а не для обслуговування розташованого на ній житлового будинку.

Аналогічні обставини встановлені також постановою Черкаського апеляційного суду від 08.10.2020 у справі №701/934/18, що набрала законної сили та в силу вимог ст.82 ЦПК України доказуванню в даній справі не підлягають.

Таким чином підстав для визнання недійсним спірного договору дарування земельної ділянки від 17.12.2013 немає, що свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про протилежне.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 27.12.2019 у даній справі слід змінити, скасувавши в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та щодо розподілу судових витрат та прийняти в цій частині нову постанову, якою вказані позовні вимоги залишити без задоволення, а в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

За розгляд справи в суді першої інстанції мало бути сплачено 1280,00 грн. судового збору (дві позовні вимоги немайнового характеру, позивач на час звернення з позовом до суду була звільнена від сплати судового збору, а правонаступник позивача ОСОБА_1 доказів наявності в нього пільг щодо сплати судового збору апеляційному суду не надав), за апеляційний розгляд 1920,00 грн. судового збору (скаржник ОСОБА_2 сплатив 960,00 грн.), позовні вимоги задоволено на 50 %.

Отже на підставі ст.141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог з позивача за розгляд справи судом першої інстанції до державного бюджету слід стягнути 640,00 грн. судового збору, з кожного з відповідачів до державного бюджету слід стягнути по 320,00 грн. судового збору. За розгляд справи апеляційним судом з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 480,00 грн. судового збору та на користь державного бюджету 480,00 грн. судового збору, з відповідача ОСОБА_3 на користь державного бюджету слід стягнути 480,00 грн. судового збору.

Остаточно з позивача ОСОБА_1 на користь державного бюджету слід стягнути 1120,00 грн. судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій, з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 стягнути 480,00 грн. судового збору за розгляд справи в апеляційному суді. З відповідача ОСОБА_2 слід стягнути до державного бюджету 320,00 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути до державного бюджету 800,00 грн. судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 27.12.2019 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними змінити, скасувавши в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та щодо розподілу судових витрат.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки залишити без задоволення.

У решті рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 27.12.2019 у даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь державного бюджету 1120,00 грн. судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 480,00 грн. судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь державного бюджету 320,00 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь державного бюджету 800,00 грн. судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 12.11.2020.

Суддя-доповідач

Судді