Справа № 485/1682/19
Провадження № 2/485/61/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2020 року м.Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Квєтка І.А.,

секретар судового засідання Бондаренко С.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 А ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Снігурівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Придніпровське" (далі ТОВ "Придніпровське) про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ "Придніпровське" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

У позові зазначила, що вона є власником земельної ділянки площею 5,00 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Новотимофіївської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області. 30 липня 2012 року між нею та ТОВ "Придніпровське" було укладено договір оренди належної їй земельної ділянки зі строком дії 10 років, який 10 жовтня 2012 року було зареєстровано у Відділі Держкомзему у Снігурівському районі Миколаївської області. В подальшому, 10 вересня 2017 року між нею та відповідачем, директором якого був ОСОБА_5 , та який відповідно до статуту мав право вчиняти правочини від імені товариства, було підписано договір про розірвання вище вказаного договору оренди за взаємною згодою сторін. Однак, їй стало відомо про те, що відповідач у справі ТОВ "Придніпровське" без її згоди та попередження, всупереч припинення між ними будь-яких договірних відносин, зареєстрував договір оренди від 30 липня 2012 року в ЦНАП міста Снігурівка та отримав відповідний витяг.

Позивачка вказує, що вона самостійно на протязі 2017-2018 років відкрито користується належною їй земельною ділянкою. Але у 2019 році відповідач протиправно засіяв її земельну ділянку. Орендної плати за 2017-2019 роки вона не отримувала. З пояснень бувшого директора ТОВ "Придніпровський" ОСОБА_5 їй відомо, що ЦНАП відмовився реєструвати договір про розірвання договору оренди з причини того, що він був зареєстрований в поземельній книзі, а не в реєстраційний службі.

На підставі викладеного, враховуючи що дія оспорюваного договору оренди та його державної реєстрації після вересня 2017 року не відповідало її внутрішньої волі, просить визнати недійсним укладений 30 липня 2012 року між нею та відповідачем договір оренди належної їй земельної ділянки.

15 листопада 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він позовні вимоги заявлені позивачкою не визнав посилаючись на те, що спірний договір оренди земельної ділянки укладений 30 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Придніпровське", що 10 жовтня 2012 року був зареєстрований у відділі Держкомзему у Снігурівському районі, є діючим та таким, що виконується сторонами. Підписаний між колишнім директором ТОВ "Придніпровське" ОСОБА_5 та ОСОБА_1 договір про розірвання договору оренди землі від 10 вересня 2017 року є нікчемним, оскільки зідно статуту ТОВ в редакції, що діяла станом на 10 вересня 2017 року, директор не мав права на укладення договорів про розірвання договорів оренди без рішення загальних зборів учасників ТОВ. Такого рішення загальних зборів учасників ТОВ не приймалось. Також відповідач зазначає, що в період з 2017 по 2019 років ТОВ займається обробкою та посівом земельних ділянок, сплачує податки. Так, за 2017 та 2018 роки позивачка отримувала орендну плату, за 2019 рік орендна плата ще не виплачена, відповідно до умов договору буде виплачена до кінця 2019 року. З урахуванням викладеного, відповідач просить відмовити позивачці в задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивачки понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. (а.с.23-24).

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, з викладених у позові підстав просила про їх задоволення. Суду пояснила, що 30 липня 2012 року укладала з ТОВ "Придніпровське", директором якого на той час був ОСОБА_5 , договір оренди земельної ділянки, ніяких заперечень щодо договору у неї на той час не було. У 2017 році, коли змінився директор підприємства, її перестали влаштовувати умови договору, зокрема в частині розміру орендної плати. У зв"язку з цим з ОСОБА_5 вона підписала угоду про розірвання вказаного договору. Земельну ділянку самостійно ніколи не обробляла. За допомогою в оформленні документів позову зверталася до ОСОБА_5 та бажає на даний час передати землю йому. Орендну плату відмовлялася отримувати протягом останніх років, бо вважає її розмір замалим. Земельну ділянку у власності має одну й саме її передавала в оренду відповідачу.

Представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити з мотивів, що є аналогічними тим, які викладені у відзиві.

Дослідивши докази по справі, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5,00 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Новотимофіївської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, на підставі державного акта направо приватної власності на землю серії ІV-МК № 036320, виданого 19 листопада 2001 року Новотимофіївською сільською Радою народних депутатів на підставі рішення 2 3сесії 3 скликання № 1 Новотимофіївської сільської Ради народних депутатів від 18 квітня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4648 (а.с.5).

30 липня 2012 року між ТОВ "Придніпровське" в особі директора ОСОБА_5 (орендарем) та ОСОБА_1 (орендодавцем) було укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер площею 5,00 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 10 років. Вказаний договір 10 жовтня 2012 року зареєстрований у відділі Держгеокадастру у Снігурівському районі Миколаївської області за № 06312 (а.с.8-9).

На підставі акту приймання-передачі орендар прийняв в оренду земельну ділянку ОСОБА_1 площею 5,00 га (а.с.10-11).

Також, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна № 195594218 сформованого 03.01.2020 року, вбачається що, на підставі договору оренди землі, укладеного 30 липня 2012 року між ТОВ "Придніпровське" та ОСОБА_1 , за відповідачем 16 квітня 2018 року зареєстровано право оренди земельної ділянки, номер запису про інше речове право 25779553 (а.с.70-71).

Позивачка вказує, що дія оспорюваного договору оренди землі після вересня 2017 року не відповідало її внутрішньої волі, державна реєстрація договору проведена відповідачем без її волевиявлення.

Так, пунктом 36 вище вказаного Договору передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання, в тому числі за взаємною згодою сторін.

З матеріалів справи слідує, що 10 вересня 2017 року між ТОВ "Придніпровське" в особі директора ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір про розірвання договору оренди землі, відповідно до якої орендар та орендодавець дійшли згоди розірвати договір оренди земельної ділянки площею 5,00 га (а.с.13).

Допитаний у суді свідком ОСОБА_5 суду показав, що дійсно підписував з ОСОБА_1 угоду про розірвання договору оренди землі, при цьому керувався вимогами контракту, із змістом Статуту ознайомлений не був. Угоду не було зареєстровано, оскільки у поземельній книзі була відсутня така графа, як припинення договору. На час підписання основного договору ОСОБА_1 діяла добровільно, без примусу.

В силу ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

Відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним - ст.204 ЦК України. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі і сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом - ч.1 ст.205 ЦК України.

За нормою ч.ч. 1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Визнання правочину недійсним є одним із способів захисту прав на землю, передбаченим ч.3 ст. 152 ЗК України.

Як встановлено, статутом ТОВ "Придніпровське" затвердженого Загальними зборами Учасників ТОВ "Придніпровське" рішення №14 від 20 липня 2017 року, а саме пп. "н" п. 11.4 визначено, що виключно загальними зборами Товариства надається право директору Товариства розривати договори оренди земельних часток (паїв) (а.с.52-67).

Тобто станом на вересень 2017 року, діючий на той час директор ТОВ "Придніпровський" ОСОБА_5 не мав права розривати договори оренди землі. Доказів того, що на загальних зборах учасників ТОВ приймалось відповідне рішення суду не надано.

Крім того, договір про розірвання договору оренди землі складений та підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від імені ТОВ "Придніпровське", 10 вересня 2017 року не пройшов обов"язкової державної реєстрації.

Згідно ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов"язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до Закону України від 01.07.2004 № 1952-ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально - ст.14 Закону України "Про оренду землі".

Відповідно до положень статей 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції чинній на момент укладення Договору) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації і набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

У відповідності ч. 3 ст. 653 ЦК України (станом на час підписання угоди про розірвання договору), у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (654 ЦК України).

Як визначено сторонами у п. 41 Договору оренди землі від 30 липня 2012 року цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Таким чином, законодавство чинне на момент виникнення спірних правовідносин, чітко передбачало вимогу про здійснення державної реєстрації правочину, такий правочин набирає чинності саме з моменту його реєстрації. Відповідно додаткова угода про розірвання такого договору оренди також підлягає державній реєстрації. У разі відсутності такої реєстрації у сторін цієї угоди не виникають права та обов"язки, які нею визначені.

Станом на день розгляду справи у суді, договір про розірвання договору оренди землі, укладений 10 вересня 2017 року між ТОВ "Придніпровське" в особі директора ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , державної реєстрації не пройшов, а отже, не набрав чинності. Оскільки договір про розірвання договору оренди землі від 10 вересня 2017 року не набрав чинності відповідно до вимог законодавства України, між сторонами діє договір оренди землі, укладений 30 липня 2012 року між ТОВ "Придніпровське" та ОСОБА_1 , який пройшов реєстрацію у відділі Держкомзему у Снігурівського району, що відповідало вимогам законодавства на час укладення договору.

Посилання позивачки у позові на те, що нею у період з 2017 по 2018 роки самостійно оброблювалась орендована земельна ділянка, та те, що вона не отримувала орендну плату протягом 2017-2019 років, не є підставою для визнання договору недійсним. Разом з тим, у судовому засіданні позивачка зазначені обставини не підтвердила.

Крім того, за звітом про посівні площі сільськогосподарських культур, відмостями про наявність земельних ділянок та податковими деклараціями платника єдиного податку четвертої групи за 2017-2018 роки, відповідач фактично обробляв земельну ділянку та сплачував податки (а.с.25-50).

Також, показання свідка ОСОБА_5 підтверджують, що на час підписання договору оренди землі від 30.07.2012 року позивач добровільно виражала волю на його укладення. За представленим позивачем в обгрунтування своїх вимог витягом з Контракту №1 від 05.07.2012 року (а.с.15) ОСОБА_5 , як керівнику ТОВ "Придніпровське" дійсно надавалися повноваження на укладення господарських та інших договорів, однак згідно із Статутом (п.3.2 Контракту). Статут підприємства у новій редакції із зазначенням обмежень повноважень ОСОБА_5 подавав на реєстрацію особисто 21.07.2017 року, що підтверджено його підписом в описі документів поданих державному реєстратору для проведення реєстраційної дії "Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи", тобто посилання на те, що він не був ознайомлений із змістом Статуту недоречні (а.с.118). Доказів на зворотнє суду у встановленому порядку надано не було.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачка не довела у судовому засіданні належними доказами, що не мала волевиявлення на вчинення договору оренди земельної ділянки від 30 липня 2012 року з ТОВ "Придніпровське", а права на захист яких вона звернулася до суду порушені відповідачем.

Суд встановив, що спірний договір оренди землі від 30 липня 2012 року укладено в письмовій формі, здійснено його державну реєстрацію, орендодавець мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було спрямоване на укладення договору оренди землі.

Недодержання сторонами договору від 10 вересня 2017 року вимог закону про державну реєстрацію припинення права оренди земельної ділянки дає підстави вважати такий договір неукладеним, оскільки державна реєстрація такого правочину передбачена законом.

За таких обставин, суд вважає за необхідне залишити позовні вимоги позивачки про визнання договору оренди недійсним без задоволення за їх необґрунтованості та недоведеності.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 81, 263-265, 141, 268 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Придніпровське" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, -залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду через Снігурівський районний суд, який відраховується з дня складення повного судового рішення, з урахуванням пункту 3 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" ЦПК України.

Суддя

Дата складення повного судового рішення - 22.06.2020 року.