ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6963/20 Справа № 186/275/20 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко С. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на заочне рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 травня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 січня 2018 року, з нього стягуються аліменти на користь доньки ОСОБА_2 , на її утримання у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 08 грудня 2017 року на період її навчання, але не довше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років.

Він сумлінно сплачував та сплачує аліменти, на повнолітню доньку ОСОБА_2 , яка навчалася на денній формі за державним замовленням у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ з 07 серпня 2017 року по 31 липня 2019 року.

Однак, з 01 серпня 2019 року ОСОБА_2 переведена до навчально-наукового інституту заочного та дистанційного навчання та направлена для подальшого проходження служби до Національної поліції України.

Тобто, на теперішній час ОСОБА_2 , працює та отримує заробітну плату за місцем проходження служби.

Враховуючи, що повнолітня донька припинила стаціонарне навчання, у зв`язку з чим стягувалися аліменти, і наразі отримує освіту заочно, що свідчить про те, що навчання не є її основним заняттям, відтак донька дійсно проходить службу в Національній поліції України та отримує заробітну плату собі на життя, вважає про відсутність наразі однієї із підстав, з наявністю яких закон пов`язує існування у ОСОБА_1 , як батька, обов`язку щодо утримання своєї повнолітньої доньки, та, як наслідок, необхідність припинення відповідного права на отримання аліментів.

На підставі викладеного просив припинити стягнення з нього аліментів за виконавчим листом, виданим Першотравенським міським судом Дніпропетровської області на виконання рішення суду у цивільній справі №186/1573/17 від 19 січня 2018 року, з дня набрання рішенням законної сили.

Заочним рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Заочне рішення мотивовано тим, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, не залежить від форми навчання.

Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 червня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишено без розгляду.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив заочне рішення суду та ухвалу суду про перегляд заочного рішення, скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки навчання дитини має бути її основним заняттям, отже якщо дитина навчається на заочному відділенні і має можливість працювати та заробляти собі на життя, обов`язок батьків утримувати таку дитину не виникає, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 701/1299/16-ц.

Одночасно з цим, посилається на те, що судом першої інстанції невірно застосовано позицію Верховного Суду викладену у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16-ц, оскільки стосується інших правовідносин та інших обставин справи.

Відзив на апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду не надходив.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 січня 2018 року (справа № 186/1573/17), з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на її утримання у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 08 грудня 2017 року на період її навчання, але не довше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років (а.с. 7-8).

Згідно довідки відділу кадрового забезпечення Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 31 січня 2020 року №185, ОСОБА_2 , 1999 року народження дійсно навчалася на денній формі навчання за державним замовленням у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ з 07 серпня 2017 року по 31 липня 2019 року. З 01 серпня 2019 року переведена до навчально-наукового інституту заочного навчання та направлена для подальшого проходження служби до Національної поліції України (а.с. 9).

З довідки про доходи № 120 від 06 лютого 2020 року, виданої ПАТ «ДЕТЕК Павлоградвугілля» вбачається, що ОСОБА_1 працює начальником дільниці на ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» ВСП ШУ Першотравенське, та за період з лютого 2019 року по січень 2020 року отримав дохід у розмірі 376 968,16 грн (за винятком утримань).

З довідки про доходи № 923 від 18 березня 2020 року, виданої ГУНП в Дніпропетровській області встановлено, що ОСОБА_2 працює патрульним поліцейським у ГУНП в Дніпропетровській області, та за період з серпня 2019 року по лютий 2020 року отримала дохід 73 422,01 грн (за винятком утримань) (а.с. 24).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, не залежить від форми навчання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає його таким, що відповідає нормам чинного законодавства.

За правилами частини першої статті 199 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що навчання дитини має бути її основним заняттям, отже якщо дитина навчається на заочному відділенні і має можливість працювати та заробляти собі на життя, обов`язок батьків утримувати таку дитину не виникає, не спростовують правильність викладених вище висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для сплати ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 , у зв`язку з продовженням останньою навчання.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно застосовано позицію Верховного Суду викладену у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16-ц, оскільки стосується інших правовідносин та інших обставин справи, та необхідність застосування позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 701/1299/16-ц, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до власного тлумачення норм права, переоцінки доказів у справі та фактично незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Доводи апеляційної скарги про необхідність скасування ухвали про перегляд заочного рішення суду від 19 червня 2020 року в порядку ч.2 ст.353 ЦПК України, не підлягають задоволенню як такі, що безпідставні та необґрунтовані, оскільки апеляційна скарга не містить заперечень стосовно оскарження ухвали суду та мотивів непогодження з даною ухвалою суду.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида