КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради від 30.11.1978, їй була надана квартира АДРЕСА_1 разом з членами сім`ї: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . На час звернення до суду в квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , однак проживає у квартирі лише вона та її онук ОСОБА_7 . Відповідачі тривалий час в квартирі не проживають, не несуть витрат на її утримання. Відповідач після розірвання шлюбу в 1998 році добровільно залишила квартиру та переїхала проживати в інше жиле приміщення. ОСОБА_4 народився в 2000 році та був зареєстрований ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації, однак в квартирі ніколи не проживав. Посилаючись на те, що з боку відповідачів порушується її право власності на вільне володіння і розпорядження своїм майном, і в зв`язку з тривалим не проживанням у спірній квартирі, на підставі положень ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України просила позов задовольнити (а.с.1-3).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.06.2018 відкрито провадження у справі (а.с.31).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.04.2019 у задоволенні позову відмовлено (а.с.61-65).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вказує, що судом невірно встановлені фактичні обставини справи, надано їм невірну оцінку, а також не прийнято до уваги покази свідків, унаслідок чого суд, справедливо пославшись на норми статей 71,72 ЖК України, проте дійшов хибного висновку про поважність причин не проживання у квартирі відповідачів та, як наслідок, збереження за ними права користування житлом (а.с.69-73).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26.12.2019 апеляційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення виявлених судом недоліків (а.с.86,87).

10.01.2020 до суду апеляційної інстанції надійшла заява скаржника про усунення недоліків разом з уточненою апеляційною скаргою (а.с.90-100).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13.01.2020 поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження та надано відповідачам строк на поданні відзиву (а.с.102,103).

У визначений судом строк відповідачами відзиву не подано.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28.01.2020 справу призначено до розгляду (а.с.106).

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала за її безпідставністю та необґрунтованістю і просила рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Відповідач ОСОБА_4 не з'явився у судове засідання, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_4 , оскільки його повторна неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради трудящих від 30.11.1978 ОСОБА_3 був виданий ордер № 13686 на право заселення в квартиру АДРЕСА_1 разом з членами сім`ї: донькою ОСОБА_2 , сином - ОСОБА_5 .

При цьому, на час розгляду справи в квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 з 1998 року в квартирі не проживає, залишила її добровільно, витрат на її утримання не несе, а ОСОБА_4 , який народився в 2000 році, до квартири ніколи не заселявся, а був зареєстрований за місцем реєстрації матері.

Так, на правовідносини сторін, які пов`язані з правом користування квартирою членів сім`ї наймача, розповсюджуються норми ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом всього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.

У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

При цьому, згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Разом з тим, відповідно до роз`яснень, викладених в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 24.10.2018 року по справі № 490/12384/16-ц, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила права право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення свого права з боку відповідачів, а саме: факт їх не проживання протягом шести місяців поспіль без поважних причин.

Разом з тим, як вбачається з наявних в матеріалах справи Актів від 25.12.2013 року, 13.07.2016 року, 19.12.2017 року та 04.05.2018 року, складених мешканцями будинку АДРЕСА_1 , з 1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

Вказані обставини не заперечуються й самими відповідачем ОСОБА_2 , яка, окрім цього, також підтвердила факт не здійснення нею оплати житло-комунальних послуг з цього часу.

Натомість, посилання відповідача на те, що квартиру вона залишила у зв`язку з конфліктом з колишнім чоловіком, тобто з поважних причин, не підтверджуються жодними належними доказами, зокрема відповідними зверненнями до правоохоронних органів, та ґрунтуються виключно на припущеннях самого відповідача.

Твердження відповідача про неможливість вільного доступу до квартири через заміну дверей колегія суддів оцінює критично, адже на підтвердження вказаних обставин відповідачами не надано доказів ані щодо їх звернення до позивача з метою отримання такого доступу, ані щодо їх звернення до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні цією квартирою.

У свою чергу, відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Також, у відповідності до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Однак, незважаючи на вищенаведені положення законодавства, а також те, що матеріалами справи в їх сукупності підтверджується факт не проживання відповідачів понад шість місяців у квартирі без поважних на те причин, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем заявлених ним позовних вимог.

При цьому, слід зауважити, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, не можна розцінювати як позбавлення останніх права на житло, оскільки, як пояснила відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні, вона має у власності нерухоме майно, зокрема квартиру, яку успадкувала від батька, та квартиру, яка була придбана у шлюбі, тобто належить на праві спільної сумісної власності подружжю.

Отже, з огляду на встановлений та доведений факт не проживання відповідачів у квартирі понад 6 місяців (більше 20 років) та, відповідно, не утримання ними всі ці роки майна, на яке вони мали право користування, чим безумовно порушується право позивача, а також враховуючи не надання відповідачем будь-яких доказів на підтвердження поважності причин не користування житлом, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність законних підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, у зв`язку неправильним застосуванням норм матеріального права, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , з останніх підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі по 704 грн. 80 коп. з кожного та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі по 1 057 грн. 20 коп. з кожного.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 , відомості про ідентифікаційний номер матеріали справи не містять) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 , відомості про ідентифікаційний номер матеріали справи не містять) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22 червня 2020 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська