Справа № 266/6712/19
Провадження № 2/266/281/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17 червня 2020 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Д`яченка Д.О., за участю: секретаря судового засідання Сологуб Т.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника третьої особи Мамаєвої С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відібрання дитини, визначення місця проживання дитини, третя особа: Управління "Служба у справах дітей" Маріупольської міської ради

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача та просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що з лютого 2011 року у неї та відповідачем склалися фактичні шлюбні відносини. 05.09.2013 вони зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 . Після народження дитини особисті стосунки з відповідачем істотно погіршилися та в лютому 2018 року вони припинили шлюбні відносини. Відповідач переїхав мешкати окремо, а вона з дитиною проживали у власній квартирі АДРЕСА_1 . З січня 2019 року відповідач став створювати такі умови за яких у березні 2019 року позивач залишила квартиру та переїхала мешкати до своєї матері за адресою АДРЕСА_2 . Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 16.08.2019 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано.

09 вересня 2019 року відповідач у вечірній час на вулиці відібрав дитину, та с цього дня ізолював сина від спілкування з позивачкою.

Позивач має постійне місце роботи, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідач не працює, і не виявляє бажання до працевлаштування, не виконує рішення суду щодо сплати аліментів на утримання дитини та матері. Має заборгованість по аліментам 55 311,07 грн.

На підставі викладеного позивач просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 та відібрати у ОСОБА_6 малолітнього сина ОСОБА_4 та повернути його матері ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 03.12.2019 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

18.12.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила позовну заяву в частині відібрання у ОСОБА_3 малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і повернення його матері ОСОБА_1 залишити без розгляду, у зв`язку із повернення відповідачем їй дитини ІНФОРМАЦІЯ_4 .

22.04.2020 року позивачка звернулась до суду із заявою про відмову від раніше поданої заяви про залишення позовної заяви в частині відібрання дитини без розгляду, оскільки відповідач повторно забрав дитину та ізолював його від спілкування з позивачкою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 22.04.2020 рокуу задоволенні заяви ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без розгляду в частині відібрання у ОСОБА_3 малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і повернення його матері ОСОБА_1 відмовлено, підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали позов у повному обсязі

Повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не з`явився за невідомою суду причиною, заяв та клопотань про розгляд справи без його участі або про відкладення судового засідання від нього на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий.

Представник третьої особи підтримала доводи позову, додавши, що відповідач ОСОБА_3 був присутній на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради 28.05.2020 року де поводив себе агресивно та залишив передчасно вказане засідання. Просила позов задовольнити обґрунтовуючи свою позицію висновком комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 05.06.2020 року, яким рекомендовано визначити місце мешкання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 .

Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши позицію позивача та його представника, представника третьої особи, свідків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Свідок ОСОБА_7 , суду пояснив, що він є рідним батьком відповідача. Вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач останнім часом поводить себе неадекватно, і у нього є підозри, що син вживає заборонені засоби. Син останнім часом агресивно поводиться як з позивачкою так і з ним та його дружиною. Позивачка має постійний заробіток та місце мешкання, нею створені належні умови для розвитку дитини. Вважає, що дитина повинна проживати з матір`ю.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є матір`ю ОСОБА_3 . Надалі дала пояснення аналогічні поясненням ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона є матір`ю ОСОБА_1 Пояснила, що відповідач постійно порушує спокій її сім`ї у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до поліції. Відповідач неодноразово забирав дитину та ізолював його від спілкування з матір`ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю, а відповідач ОСОБА_3 батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 (а.с.13).

Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 05.06.2020 року про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , встановлено, що після припинення відносин між батьками малолітній ОСОБА_10 мешкав з матір`ю ОСОБА_1 , якою створено належні житлово-побутові умови для проживання, відповідно до акту обстеження умов проживання від 03.02.2020 року.

21.03.2020 ОСОБА_11 порушена домовленість і після відвідування його сином, він не повернув дитину за її місцем мешкання та утримує його у себе. Фахівцями центру неодноразово узгоджувались та здійснювались візити до ОСОБА_3 задля оцінки потреб дитини, але потрапити до місця мешкання дитини вони не змогли.

ОСОБА_1 працює ТОВ «Фориця`з 11.05.2012 року на посаді комерційного директора, з 14.08.2017 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, з 18.06.2020 повинна приступити до роботи з окладом 7000 грн.

ОСОБА_3 не надав відомості про доходи.

На засіданні комісії ОСОБА_1 , пояснила, що бажає, щоб дитина мешкала разом з нею. ОСОБА_3 забрав дитину та утримує її більше двох місяців у себе та вона протягом всього даного часу не має можливості бачити сина та спілкуватися з ним.

ОСОБА_3 на засіданні пояснив, що бажає, щоб син проживав з ним, оскільки ОСОБА_1 чинить перешкоди в спілкуванні з сином.

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради 28.05.2020 року рекомендовано визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 . ( а. с. 92-93)

Згідно ч.1 ст.3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язанні виховувати дитину, піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Ч.ч. 1,2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За частиною третьою статті 161 СК України якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Також суд враховує, той факт, що ОСОБА_3 не працює, ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини, оскільки відповідно до довідки розрахунку № 59339062/2 від 07.11.2019 року станом на день формування довідки заборгованість ОСОБА_3 по уплати аліментів на утримання ОСОБА_4 складає 33186,66 грн. (а.с. 34)

Враховуючи наведене суд доходить висновку, що надані позивачкою докази в підтвердження обставин, викладених у позові, є належними, допустимими, достовірними, а своїй сукупності достатніми для задоволення даного позову.

Всі ці обставини у сукупності доводять, що в даний час, враховуючи інтереси малолітньої дитини, створення стабільних та гармонійних умов її розвитку, суд вважає необхідним визначити місце проживання дитини з матір`ю.

На підставі п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, а також виходячи із інтересів малолітньої дитини суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині відібрання дитини і повернення її позивачу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 263-265, ЦПК України, ст. ст. 157, 161 Сімейного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відібрання дитини, визначення місця проживання дитини, третя особа: Управління "Служба у справах дітей" Маріупольської міської ради задовольнити.

Встановити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за місцем її проживання: АДРЕСА_2

Повернути малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 матері ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , відібравши її у батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини у батька.

Стягнути з ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати, у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 768, 40 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду через Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст виготовлений 26 червня 2020 року.

Суддя Д`яченко Д. О.