Дата документу 09.11.2020 Справа № 336/3454/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/3454/19Головуючий у 1-й інстанції Дмитрюк О.В. Повний текст рішення складено 02.08.2020 року.
Пр. № 22-ц/807/2956/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2020 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-6), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 20.03.2012 року станом на 25.04.2019 року у розмірі 53778,10 грн., яка складається з: тіла кредиту - 25354,68 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредиту - 11429,14 грн.; відсотків за користування кредитом - 0,00 грн.; пені - 13757,23 грн.; пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 200,00 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн.; штрафу (процента складова) - 2537,05 грн., від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 1921,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Дмитрюк О.В. (а.с. 8).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 53) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2020 року (а.с. 125-129) позов Банку у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Банку () заборгованість за договором б/н від 20.03.2012 р. в сумі 25354,68 грн., заборгованість за тілом кредиту.

В задоволенні решти позовних вимог Банку до ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку судовий збір в сумі 905,75 грн.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 140-152) просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тіло кредиту в сумі 25354,68 грн. та винести нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Банку відмовити у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 154).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 04 вересня 2020 року (а.с. 155).

Банк подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 159-162).

Ухвалою апеляційного суду дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 165).

Відповідач ОСОБА_1 подала апеляційному суду відповідь на вищезазначений відзив Банку на апеляційну скаргу у цій справі (а.с. 167-169).

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді замість 40 суддів за штатом фактично працює 18 суддів).

Крім того, у період з 02.11.2020 року по 06.11.2020 року включно суддя-член колегії Маловічко С.В. перебувала у короткотривалій відпустці, яка не давала можливості її заміни в автоматизованому порядку у цій справі іншим суддею.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що Банк із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині відмови у задовленні його позовних вимог, погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині задоволення позовних вимог Банку.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 і лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, - в частині задоволення позовних вимог Банку.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов Банку у цій справі на суму стягнення 25354,68 грн., керувався ст.ст.12, 13, 76-82, 89, 141, 247 ч.2 , 263-265 ЦПК України та правильно виходив із такого.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 20.03.2012 року ОСОБА_1 ) у ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого виступає АТ КБ «ПриватБанк», оформила анкету - заяву на приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанк (а.с.23).

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами (а.с. 24-39) становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів (а.с. 24) та Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 25-30) ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Із норм ст. 549, 551, 1048-1050 ЦК України випливає, що в разі укладення договору, кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором б/н станом на 25.04.2019 року становить 53778,10 грн., яка складається з: тіла кредиту - 25354,68 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредиту - 11429,14 грн.; відсотків за користування кредитом - 0,00 грн.; пені - 13757,23 грн.; пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 200 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500 грн.; штрафу (процента складова) - 2537,05 грн. (а.с. 16-22).

Однак, суд першої інстанції правильно вважав, що в даному випадку неможливо застосувати до правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (https://privatbank.ua/terms/.) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин і до моменту звернення до суду з позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви довідку про умови кредитування та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року(Справа № 342/180/17, Провадження № 14-131цс19) вказала, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Однак суд першої інстанції також правильно вважав, що фактично отримані та використані позичальником кошти, АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати повернути, так як їх неповернення, буде свідчити про порушення його прав, і він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відповідачем належними доказами не спростовані доводи позивача щодо фактично отриманої суми 25354,68 грн.

За таких обставин суд першої інстанції правильно погодився з доводами Банку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника даної суми.

Дослідивши надані на підтвердження позовних вимог, письмові докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов Банку підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача фактично отриманої суми 25354,68 грн.

Щодо застосування строків позовної давності, суд першої інстанції правильно зазначав, що підстави для застосування останньої до суми 25354,68 грн. у цій справі відсутні.

Проте, суд першої інстанції помилився в обґрунтуванні підстав відмови для застосування позовної давності у цій справі.

Так, в силу вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України строк (термін) виконання боржником обов`язку для повернення фактично отриманої суми 25354,68 грн. визначений моментом пред`явлення вимоги, тому Банк має право вимагати його виконання в будь-який час.

У відповідності ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 905,75 грн.

Разом із тим, суд першої інстанції помилково зазначив у своєму рішенні у мотивувальній та резолютивній частинах рішення, що стягнуті у цій справі з відповідача на користь Банку 25354,68 грн. є заборгованістю за тілом кредиту останньої за договором б/н від 20.03.2012 р., хоча при цьому правильно встановив, що останні є лише фактично отриманою сумою відповідачаем у Банку, а не тілом кредиту за договором сторін б/н від 20.03.2012 р., який сторонами не було укладено, тому рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні.

В іншій частині доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 є такими, що дублюють доводи заперечень відповідача проти позову позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку.

Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій частині, а лише відображають позицію ОСОБА_1 , як відповідача у цій справі, яку остання вважає єдино вірною та можливою, є безпідставними, грунтуються на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, в частині задоволення позовних вимог Банку про стягнення фактично отриманої суми 25354,68 грн., у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_1 не надала суджу першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування фактично отриманої у Банку суми 25354,68 грн.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема відповідачем апеляційному суду не надані.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішено питання про розподіл судових витрат сторін, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2020 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного перегляду, слід змінити: - виключивши із мотивувальної та резолютивної частин останнього посилання суду першої інстанції на те, що стягнуті з відповідача на користь Банку 25354,68 грн. є заборгованістю за тілом кредиту останньої за договором б/н від 20.03.2012 р.;- змінивши обґрунтування підстав відмови для застосування позовної давності у цій справі за заявою відповідача до суми 25354,68 грн.; в іншій частині рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного перегляду, залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції у цій справі в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

За змістом ст. 141 ч.ч. 1,13 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 лише частково при вищевикладених обставинах, остання не має права на компенсацію за рахунок Банку, як позивача, будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2020 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного перегляду, змінити:

- виключивши із мотивувальної та резолютивної частин останнього посилання суду першої інстанції на те, що стягнуті з відповідача на користь Банку 25354,68 грн. є заборгованістю за тілом кредиту останньої за договором б/н від 20.03.2012 р.;

-змінивши обґрунтування підстав відмови для застосування позовної давності у цій справі за заявою відповідача до суми 25354,68 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного перегляду, залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції у цій справі в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 09.11.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.