Дата документу 11.11.2020
Справа № 334/4526/20
Провадження № 2/334/3144/20
11 листопада 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участю секретаря судового засідання Косаренко А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,
за участю: позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника позивачів - адвоката Смоли І.В.-
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей, в якому просять визнати неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовували тим, що їм в рівних частках належить жилий будинок АДРЕСА_1 , в якому будучи зареєстрованими фактично не проживають відповідачка разом зі своїми дітьми. 18.04.2012 відповідачка уклала шлюб з громадянином Республіки Турція ОСОБА_6 після чого у лютому 2013 року вона разом з неповнолітніми дітьми: дочкою ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5 виїхала па постійне місце проживання до м. Трабзон Республіки Турція за місцем проживання її чоловіка. З зазначеного часу відповідачка разом з дітьми в будинку не мешкає, намагань повернутись та продовжувати проживати разом із дітьми за адресою реєстрації не здійснювала, особистих речей та речей дітей в будинку не залишила. З 2016 року ОСОБА_3 є громадянкою Республіки Турція. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.08.2019 та ухвалою від 10.10.2019 відповідачка ОСОБА_3 визнана такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 . У зв`язку з реєстрацією відповідачів в належному позивачам будинку, останні вимушені сплачувати комунальні послуги та інші платежі, що складають додаткові матеріальні витрати та порушує їх право на вільне володіння та розпорядження своєю власністю.
Законним представником відповідачів відзив на позов не надала.
Ухвалою від 19.08.2020 відкрито провадження по справі та у третьої особи витребувано висновок щодо розв`язання спору. Витребуваний доказ наданий суду 23.10.2020. Ухвалою від 17.09.2020 у Державної прикордонної служби України було витребувано відомості про перетин відповідачами державного кордону України 13 лютого 2013 року у напрямку з України до Республіка Туреччина. Витребуваний доказ суду не наданий. Ухвалою від 23.10.2020 підготовче засідання по справі було закрито та розгляд справи було призначено до судового розгляду по суті.
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі, не заперечували проти ухвалення заочного рішення.
Представник позивачів - адвокат Смола І.В. в судовому засіданні підтримав вимоги позову, просив його задовольнити у повному обсязі.
Законний представник відповідачів, будучи повідомленою належним чином про дату, час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання 17.09.2020, 23.10.2020 та 11.11.2020 не з`явилась. Причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без їх участі не надали. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Представник третьої особи - Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району в судове засідання не з`явилася, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності.
Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що з позивачами вона знайома вже 20 років. Є їх сусідкою. З відповідачами не знайома. ОСОБА_9 є донькою позивача ОСОБА_1 ОСОБА_9 не проживає разом з позивачами з 2013 або 2014 року. Її дітей вона ніколи не бачила. З 2014 року ОСОБА_9 не з`являлась за місцем проживання позивачів. Зі слів позивачів їй відомо, що ОСОБА_9 з дітьми проживає у Туреччини.
Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що з позивачами знайомий 40 років, підтримує з ними дружні стосунки. З ОСОБА_9 також знайомий з моменту її навчання, її дітей також бачив раніше. У 2012 році ОСОБА_9 приїхала до батька народжувати дитину та попросила його, щоб її прописали за адресою позивачів. Позивачі погодились. Через 2-3 місяці вона поїхала з дітьми до Туреччини до свого чоловіка, де вона мала намір постійно проживати, про що вона йому казала до цього. Більше він її та її дітей не бачив.
Заслухавши пояснення учасників процесу та свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.
Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України.
Відповідно до статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить.
Згідно ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.
Положеннями ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності.
Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками в рівних частках будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування від 22.01.2003 року. Державна реєстрація права власності здійснена 11.05.2003, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3546014 від 11.05.2004.
23.11.2012 року департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради за адресою будинку позивачів здійснена реєстрація місця проживання ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується записом в Будинковій книзі.
18 квітня 2012 року відповідачка уклала шлюб з громадянином Республіки Турції ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу.
ОСОБА_3 разом з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у лютому 2013 року виїхала на постійне місце проживання до м. Трабзон Республіки Туреччина за місцем проживання її чоловіка. Вказана обставина встановлена рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.08.2019 у справі № 334/715/19 та відповідно до ст. 82 ЦПК України не потребує доказування, а також показаннями свідків.
Вищевказаним рішенням ОСОБА_9 визнана такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .
Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 20.10.2020 вказаний орган дійшов висновку про можливість визнання відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 таким, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.3, 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до ст.176 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.
Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно із ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
В пункті 34 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголосив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Суд встановив, що ОСОБА_9 виїхала на постійне місце проживання до Республіки Туреччина разом з дітьми. Таким чином, у теперішній час вона має місце проживання саме на території Республіки Туреччина, оскільки до України вона не повернулась. Таким чином, і її діти (відповідачі у справі) відповідно до ч.3, 4 ст.29 ЦК України проживають разом з нею, а отже їх місце проживання також знаходиться на території Республіки Туреччина.
Відповідачі - неповнолітні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в силу ч.2 ст.405 ЦК України втратили право користування спірним житловим будинком, оскільки сплив річний строк відсутності їх за адресою житла без поважних причин.
Також, враховуючи тривалий час (7 років) відсутності відповідачів у житлі, суд дійшов висновку про те, що вони та їх законний представник втратили інтерес до цього житла.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, а тому повинні бути задоволені в повному обсязі.
Таке втручання у права відповідачів на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (ст.405 ЦК України) і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту права позивачів на вільне володіння, розпоряджання та користування своїм майном, що є пропорційним втручанням у вказані права.
Суд не визнає належними доказами у справі документи, надані позивачами 17.09.2020, оскільки вказані докази не містять інформації щодо предмета доказування.
Керуючись ст.7, 12, 13, 81, 142, 197, 200, 206, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом - задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 20.11.2020.

Реквізити учасників справи:

Позивачі:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

Відповідачі:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Законний представник відповідачів - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

- Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, місцезнаходження: вул. Олександрівська, буд. 84, м. Запоріжжя, ,

- Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, місцезнаходження: вул. Бородінська, буд.1-А, м. Запоріжжя, .

Суддя: