Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , за участі секретаря судового засідання Собакінських С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення коштів по оплаті комунально-побутових послуг та на утримання домоволодіння, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року представник позивача ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог вказав, на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 22.12.1993 року, посвідченого нотаріусом Другої Маріупольської нотаріальної контори Донецької області, зареєстрованого в реєстрі за № 3710, позивач з відповідачами успадкували після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , домоволодіння АДРЕСА_1 . У будинку зареєстровані та проживають він, його дружина та діти. Відповідачі повинні приймати участь у витратах на управління, утримання, збереження сумісного майна. Проте, всупереч нормам законодавства відповідачі ніколи не приймали участі у витратах управління, утримання та збереження майна. З жовтня 2015 року по жовтень 2018 року він сплатив комунальні послуги на загальну суму 7539,21 грн. Крім того, він та його родина витратили на ремонт будинку, крівлі, проведення електропроводки на загальну суму 50394,66 грн. А загалом ним було витрачено 57933,87 грн. У зв`язку з чим, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів в рахунок відшкодування витрат по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 19311,29 грн. та витрат на ремонт та утримання домоволодіння у розмірі 19311,29 грн. А також відшкодувати понесені судові витрати.

21.08.2019 року представник позивача, діючи в інтересах позивача, ОСОБА_4 надав на адресу суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що у будинку було проведено роботи по встановленню козирка на дах вартістю 21750,54 грн., роботи по встановленню якого обійшлись позивачу в 10000 грн. На теперішній час розмір коштів на утримання домоволодіння збільшились до 65346,98 грн. (33596,44 грн. (раніш заявлені вимоги)+21750,54 грн. (вартість козирка на дах) + 10000,00 грн. (вартість роботи по встановленню козирка)). На підставі викладеного, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів в рахунок відшкодування витрат по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 19311,29 грн. та витрат на ремонт та утримання домоволодіння у розмірі 43564,65 грн. А також відшкодувати понесені судові витрати.

21.02.2020 року позивач надав на адресу суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що у будинку було проведено роботи по відновленню водопостачання, вартість яких склала 12170,70 грн. На підставі викладеного, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів в рахунок відшкодування витрат по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 19311,29 грн. та витрат на ремонт та утримання домоволодіння у розмірі 55735,35 грн. А також відшкодувати понесені судові витрати.

Позивач та його представник, який діє на підставі ордеру, адвокат Лозінська О.О., у судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, підтримали останні уточнені позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Просили стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача в рахунок відшкодування витрат по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 19311,29 грн. та витрат на ремонт та утримання домоволодіння у розмірі 54257,41 грн. А також відшкодувати понесені судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, обставини, викладені у позовній заяві, оспорював. Надав пояснення, відповідно до яких, пояснив, дійсно після смерті батька вони з братами успадкували домоволодіння АДРЕСА_1 . Зазначає про те, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки він фактично не користувався комунальними послугами з постачання електроенергії, холодної води , оскільки фізично не знаходився в житловому будинку, у зв`язку із чим, він не повинен нести регресного обов`язку з оплати половини їх вартості перед позивачем. В тому числі, і за послуги КП «Комунальник», оскільки не проживаючи в житловому будинку, він не залишав сміття та відходів. Позовні вимоги про стягнення коштів на утримання домоволодіння та прибудинкової території, вартості проведення ремонтних робіт вважає безпідставними, оскільки позивач не повідомив його та не отримав від нього дозволу, як співвласника, на проведення ремонту будинку та інших ремонтних робіт, та не надано доказів, які б свідчили про необхідність проведення ремонтних робіт у будинку, та взагалі в домоволодінні він не мешкав. Ремонтні роботи у будинку позивач робив для себе і своєї родини. Вважає позовні вимоги абсурдними та безпідставними, додані копії письмових документів не є належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України (квитанції в яких вказано про покупку кондиціонера для білизни, коврових доріжок, дров, ламп, люстр, тазів, шоколадок, мережевих фільтрів, запальничок, ватних паличок, прищепок для білизни, брикетів клейонки, сокири, кружки, шланги для пральної машинки, набора для туалету, білизни, чайника, пакетів, бананів, шкарпеток, стойки для балдахіна, куртки і т.п.), а також не містять даних, щодо отримання такої інформації, проекту, плану проведення робіт позивачем і необхідності проведення такого роду будівельних робіт і послуг на утримання домоволодіння по АДРЕСА_1 , в якому відповідачі, з вини позивача ОСОБА_1 не проживають більше 3 років, що було предметом розгляду цивільної справи в Приморському районному суді м.Маріуполя (справа № 266/3672/17) по справі про встановлення порядку користування житловим будинком. Згідно рішення Приморського райсуду м.Маріуполя від 15.01.2019 року та Донецького апеляційного суду від 03 квітня 2019 року по справі № 266/6917/18 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері позивач ОСОБА_1 повинен з 27.11.2018 року сплачувати аліменти на утримання матері ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_6 знаходиться у тяжкому стані, є дуже хворою людиною, у зв`язку з інсультом, оскільки самостійно не може пересуватися і їй потрібна стороння допомога та постійне лікування, тому знаходиться в тяжкому матеріальному становище та постійно проживає в квартирі АДРЕСА_2 . Матір не може самостійно ходити до туалету і тому безпідставні заявлені позовні вимоги є помстою позивача за стягнені з нього аліменти без будь-яких правомірних розрахунків і підстав. Рішенням Приморського райсуду м.Маріуполя від 18.10.2018 року встановлено наступний порядок користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 . Виділено ОСОБА_1 в користування приміщення літ. 1-1 площею 10,8 кв.м., літ. 1-2 площею 7,7 кв.м., літ. 1-3 площею 5,9 кв.м., літ. 1-4 площею 8,5 кв.м., загальною площею 32,9 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м. Виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приміщення літ. 1-5 площею 25.3 кв.м., літ. 8 площею 10,1 кв.м., літ. 1-6 площею 11,7 кв.м., літ. 1-7 площею 6.9 кв.м., загальною площею 54 кв.м., житловою площею 25.3 кв.м. Залишено тамбур літ. I площею 7 кв.м. в загальному користуванні. Домоволодіння станом на теперішній час не поділено в натурі. Позивач з родиною без дозволу відповідачів повністю зайняв житлове приміщення і не надає доступу, всіляко чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням. Заявив клопотання про застосування, на підставі положень ст.257 ЦК України, строків позовної давності, як до основної суми заборгованості (3 роки), так і на підставі ст.258 ЦК України (1 рік) до неустойки (штрафів, пені) до розглянутого спору, оскільки позивачі додають квитанції за 2015 в результаті чого позовні вимоги також на цій підставі не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_7 просив відмовити у позові у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 до судового засіданні не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши письмові матеріали справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом- ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України).

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

На підставі свідоцтва про спадщину за законом від 22.12.1993 року, посвідченого нотаріусом Другої Маріупольської нотаріальної контори Донецької області, зареєстрованого в реєстрі за № І-3710, сторони успадкували в рівних частках після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого 19.04.1994 року Маріупольським БТІ, сторонам на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22.12.1993 року за № І-3710 належить домоволодіння АДРЕСА_1 .

Згідно довідки, виданої 23.09.2015 року Приморським РС у м.Маріуполі ГУДМС України в Донецькій області, позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 13.02.2001 року.

Рішенням Приморського райсуду м.Маріуполя від 18.10.2018 року встановлено наступний порядок користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 . Виділено ОСОБА_1 в користування приміщення літ. 1-1 площею 10,8 кв.м., літ. 1-2 площею 7,7 кв.м., літ. 1-3 площею 5,9 кв.м., літ. 1-4 площею 8,5 кв.м., загальною площею 32,9 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м. Виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приміщення літ. 1-5 площею 25.3 кв.м., літ. 8 площею 10,1 кв.м., літ. 1-6 площею 11,7 кв.м., літ. 1-7 площею 6.9 кв.м., загальною площею 54 кв.м., житловою площею 25.3 кв.м. Залишено тамбур літ. I площею 7 кв.м. в загальному користуванні.

Встановлено, що домоволодіння станом на теперішній час не поділено в натурі.

Позивачем заявлено, що за власні кошти ним проведені ремонтні роботи у домоволодінні АДРЕСА_1 , та він витратив на утримання та збереження спільного майна кошти на загальну суму 65346,98 грн., на підтвердження чого він надав квитанції, платіжні доручення, чеки, касові приходні ордери.

Відповідач в обґрунтування своїх заперечень вказав, що позивач з ними не узгоджував витрати, не повідомляв про розмір понесених витрат, незаконно користується всім житловим приміщенням, чинить перешкоди відповідачам у користуванні домоволодінням, всі ремонтні роботи проводить для себе і своєї родини, не надав доказів того, що взагалі будь-які будівельні роботи було проведено у будинку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що між власниками спільної часткової власності виник спір з названих обставин, який підлягає врегулюванню рішенням суду на підставі положень чинного цивільного законодавства.

За загальним правилом ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, просив суд стягнути 54257,41 грн. з мотивів сплати вказаної суми за поточний ремонт та утримання домоволодіння, та 19311,29 грн. в рахунок сплати позивачем комунальних послуг.

Вирішуючи по суті позовну вимогу про стягнення грошових коштів на поточний ремонт та утримання домоволодіння, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Частиною 4 ст. 357 ЦПК України, передбачено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Одночасно із цим,ч.3 ст. 357 ЦК України визначено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Таким чином, чинним законодавством прямо визначено, що у випадку здійснення поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, співвласник може претендувати лише на збільшення його частки у такому спільному майні.

Суд зазначає, що обов`язковою умовою задоволення майнових вимог співвласника, який зробив такі поліпшення власним коштом, є згода всіх співвласників на здійснення таких невід`ємних покращень якостей нерухомого майна.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі, як співвласники домоволодіння, надавали згоду на проведення в будинку вказаних позивачем ремонтних робіт.

Доводи позивача, що проведення ремонтних робіт, придбання будівельних матеріалів, утеплення домоволодіння, перекладку печі, проведення електропроводки, ремонт кровлі, встановлення козирка, відновлення водопостачання, повинні були бути зроблені для поліпшення стану домоволодіння, придбання опалювальних брикетів та дров для необхідності підтримання нормальної для життєдіяльності температури у домоволодінні, суд не може взяти до уваги з наступних підстав.

Позивач у судовому засіданні наполягав на тому, що ним особисто за власний рахунок було витрачено 54257,41 грн., які він просив стягнути з відповідачів солідарно.

Суд, детально перевіривши надані позивачем докази, встановив, що позивачем надано квитанції, чеки, платіжні доручення, на придбання будівельних матеріалів, а також інших товарів, а саме товарів для особистого використання.

Так, витрати позивача на придбання електрочайника на суму 356 грн., медичне обстеження - узд головного мозку, серця, нирок на суму 230 грн., на придбання лійки для саду та городу, сушарки для посуду на суму 142,11 грн., комплекту дитячої постільної білизни, балдахіну на суму 497 грн., дитячої куртки на суму 243 грн., на придбання люстр та бра на суму 1099,32 грн., білизни на суму 9,50 грн., на придбання поштового видання на суму 92,83 грн., килимових доріжок на суму 163,50 грн., кондиціонеру для білизни та пакетів для сміття на суму 94,62 грн., шоколаду на суму 8,04 грн., тазу на суму 68,04 грн., зубної пасти на суму 24,45 грн., набору для туалету на суму 26 грн., вил на суму 90 грн., ватних палок на суму 11,70 грн., відра на суму 48 грн., кружки на суму 12,90 грн., клейонки на суму 56 грн., корзини для білизни на суму 129 грн., шлангу для пральної машини вартістю 39 грн., замку вартістю 45,54 грн., цукерок - 32,04 грн., гойдалки дитячої - 1998 грн., поні рожевої - 199 грн., ліхтаря кишенькового - 46,20 грн., цукерок - 16,02 грн., що підтверджуються платіжними документами, надані позивачем до матеріалів справи, суд не приймає до уваги, оскільки ці витрати не мають ніякого відношення до розгляду даної справи, а є особистими витратами позивача та його родини.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат, понесених позивачем на ремонтні роботи, придбання будівельних матеріалів, утеплення домоволодіння, перекладку печі, проведення електропроводки, ремонт кровлі, встановлення козирка, відновлення водопостачання, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у цій частині за наступних підстав.

Ані з позовної заяви та долучених у якості доказів матеріалів справи, ані у судовому засіданні під час розгляду справи, позивачем не надано суду доказів того, що він усно чи письмово заздалегідь повідомляв відповідачів - співвласників житлового приміщення про необхідність проведення ремонтних робіт, їх вартість, надавав їм проектну та кошторисну документацію, узгоджував суму запланованих витрат, повідомляв про придбання будівельних матеріалів.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку із чим, відмовляє в задоволенні вказаної вимоги про стягнення з відповідачів вказаної суми, оскільки такі витрати були здійсненні без згоди інших співвласників домоволодіння, і необхідність їх придбання для підтримки функціонування нерухомого майна у нормальному режимі не підтверджена достатніми, належними та допустимими доказами по справі.

Щодо позовних вимог про стягнення коштів в рахунок сплати позивачем комунальних послуг, суд зазначає про наступне.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Судом встановлено, що між сторонами по справі, як співвласниками житлового приміщення, питання щодо оплати житлово-комунальних послуг згоди не досягнуто.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

В даному випадку, позивачем заявлені вимоги щодо сплати за житлово-комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, водовідведення, електропостачання, а також вивезення побутових відходів тощо).

За п. 5 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що набув чинності та введений в дію з 1 травня 2019 року, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Також за п. 6 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

За п. 1, 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що набув чинності та введений в дію з 1 травня 2019 року, індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що набув чинності та введений в дію з 1 травня 2019 року, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

З аналізу наведених норм права слідує, що стягнення витрат по сплаті комунальних послуг можливе лише з власників житла, якщо таке житло перебуває у приватній власної фізичних осіб, саме з якими, чи від імені яких укладаються договори з надання житлово-комунальних послуг їх надавачами, за відсутності згоди власника на укладення такого договору із іншою особою замість такого власника.

Суд, при цьому, зауважує, що відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

За ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому за ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Суд зазначає, що за ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

На підставі ч. 1 ст. 356 ЦК власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд встановив, що не оспорюється сторонами по справі, що у будинку за вказаною адресою зареєстрований тільки позивач, відповідачі не зареєстровані та не мешкають в домоволодінні, та не користуються комунальними послугами. В домоволодінні мешкає та фактично користується комунальними послугами тільки позивач та його родина. В домоволодінні встановлені лічильники на воду та електропостачання.

Особові рахунки відкриті на ім`я позивача.

Відповідно до квитанцій про сплату комунальних послуг кількість зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 , значиться одна особа.

В даному випадку, судом встановлено, що відповідачі у домоволодінні взагалі не мешкали з об`єктивних причин, які виразились у перешкоджанні позивачем їх доступу до такого житлового приміщення та названі комунальні послуги не споживали.

Таким чином, всіма зручностями в домоволодінні відповідно до лічильників користується фактично позивач на власний розсуд та за його особистою необхідністю.

Тому, в цій частині позовних вимог слід відмовити, оскільки нарахування за цими послугами здійснюється за фактичним вживанням по лічильниках.

Суд зауважує, що само по собі нарахування з оплати комунальних послуг за кількістю зареєстрованих осіб за певною адресою, не свідчить про обов`язок таких осіб нести витрати по сплаті таких послуг, в разі їх не проживання в такому житловому приміщенні та за домовленістю із власником такого житла.

Що стосується стягнення витрат по сплаті земельного податку, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, оскільки суду не було надано документів щодо земельної ділянки.

На підставі викладеного, суд вимушений критично віднестись до доводів позивача та зробити висновок, що у даному випадку відсутні правові підстави для ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог. Відтак в задоволені позову слід відмовити у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 183,358,364 ЦК України, ст. ст.4,5, 81, 82, 90, 141, 258, 259,263-265, 315 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення коштів по оплаті комунально-побутових послуг та на утримання домоволодіння, - відмовити у повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. М. Іванченко