Постанова

Іменем України

05 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 201/10968/18

провадження № 61-8177св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Центральний відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Державне підприємство «СЕТАМ», ОСОБА_3 ,

третя особа - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2019 року у складі судді Ткаченко Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 травня 2020 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О.,

Історія справи

Короткий зміст вимог заяви

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 подав до ОСОБА_2 позов про визнання права власності на 1/2 частину магазину.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року позовну заяву залишено без руху та після усунення недоліків ухвалою від 05 листопада 2018 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2018 року провадження по справі було зупинене у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_4 до встановлення правонаступників.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року залучено до участі у справі у якості правонаступника ОСОБА_5 - ОСОБА_1 та поновлено провадження у справі.

02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подав до суду уточнену позовну заяву до ОСОБА_2 , Центрального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_3 , третя особа - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним протоколу та акту проведення електронних торгів, визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно та визнання права власності.

Одночасно із уточненою позовною заявою, 02 жовтня 2019 року позивачем була подана заява про забезпечення позову.

Необхідність у забезпеченні позову обґрунтована тим, що відповідач може продати спірний магазин та буде чинити перешкоди щодо користування 1/2 частиною магазину, одну з яких позивач, як єдиний спадкоємець ОСОБА_5 , має право успадкувати.

ОСОБА_4 просив накласти арешт із забороною відчуження на нежитлове приміщення № 1, 69, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстратором прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 вчиняти дії, що перешкоджають ОСОБА_1 у користуванні 1/2 частиною нежитлового приміщення за означеною адресою.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2019 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 травня 2020 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено заборону на вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження 1/2 частини нежитлового приміщення № І, 69, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва від 27 лютого 2019 року, виданого приватним нотаріусом ДМНО Заверуха Н. І., зареєстрованого в реєстрі за № 159.

Заборонено ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нежитлового приміщення № І, 69, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволені іншої частини вимог заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що на момент проведення 18 січня 2019 року електронних торгів в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з 09 жовтня 2018 року вже перебувала справа про визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину вищевказаного нерухомого майна, а також враховуючи, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити в майбутньому виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Відмовляючи у задоволенні вимог щодо накладення заборони на відчуження всього нежитлового приміщення суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги не співмірні із заявленими позовними вимогами, адже предметом спору є лише визнання права власності на 1/2 частину спірного нежитлового приміщення. Арешт позбавить відповідача ОСОБА_3 не тільки права володіти та розпоряджатися належною йому часткою нерухомого майна, право власності на яку не оспорюється, а й користуватися нею, оскільки арешт направлений на суттєве обмеження його прав, як власника майна. В задоволенні вимог заяви вимог про заборону ОСОБА_3 вчиняти дії що перешкоджають ОСОБА_1 у користуванні 1/2 частиною нежитлового приміщення № І, 69 в будинку АДРЕСА_1 суд першої інстанції відмовив, оскільки відповідно до частини десятої статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2020 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 травня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову та скасувати заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2019 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що розгляд заяви позивача про забезпечення позову здійснено не у спосіб, визначений статтями 149-153 ЦПК України. Суд першої інстанції самостійно, без думки інших учасників та без прийняття відповідної ухвали, змінив обставини, підстави та предмет позову в сукупності. У даному випадку право позивача на доступ до суду може бути реалізовано у спосіб подання ним нової позовної заяви, а не шляхом зміни підстав та предмету первинного позову. Заява про забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються лише в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову, а тому в іншій частині судові рішення не оскаржуються та в касаційному порядку не переглядаються.

Позиція інших учасників справи

У липні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить задовольнити касаційну скаргу, скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 травня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Відзив мотивований тим, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження своїх доводів про визнання електронних торгів недійсними так як описані ним порушення вплинули на результати торгів, та про те, що під час проведення електронних торгів порушені законні інтереси позивача. Позов пред`явлений з пропуском позовної давності. Суди першої та апеляційної інстанції не повно встановили права і обов`язки сторін, обставини справи, перевірили не всі доводи і, відповідно, не дали їм належну правову оцінку та ухвалили судові рішення, які не відповідають вимогам закону.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 201/10968/18, витребувано справу з суду першої інстанції, та вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (порушення норм процесуального права).

У червні 2020 року цивільна справа № 201/10968/18 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

У справі, що переглядається позивач заявив вимоги провизнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним протоколу та акту проведення електронних торгів, визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно та визнання права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення № 1, 69, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про частковезадоволення заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, оскільки вони стосуються вирішення спору по суті, в той час, як при розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 травня 2020 року в частині задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат