ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/711/20 Справа № 215/4707/17 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради, про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, встановлення піклування і призначення піклувальників, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з заявою про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, встановлення піклування і призначення піклувальників, мотивуючи її тим, що їх донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждає на розлад психіки та поведінки.

Вказували, що всупереч рекомендаціям лікарів, які рекомендували їй перервати вагітність, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина ОСОБА_4 , крім того вона має доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначали, що онука з пологового будинку забирали вони, оскільки їх донька після виписки з полового будинку проходила стаціонарне лікування в КЗ Криворізський психоневрологічний диспансер, діти ОСОБА_3 , які доводяться їм онуками, мешкають разом з ними, оскільки мати не може опікуватися ними.

Посилаючись на те, що вони мають намір та бажання бути опікунами, характеризуються позитивно та за станом здоров`я можуть виконувати функції опікунів, просили суд обмежити цивільну дієздатність ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши над нею піклування та призначити їх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 піклувальниками над дочкою.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі заявники, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просять скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким їх заяву задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що висновок експертизи, покладений в основу рішення, не є належним та допустимим доказом, даний висновок викликає у них сумніви, лікарі, які його складали, на їх думку є некомпетентними. Зазначали, що донька страждає на психічне захворювання та потребує опіки з їх боку.

Відзив на апеляційну скаргу надано не було.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною першою статті 294 ЦПК України встановлено обов`язок суду під час розгляду справ окремого провадження роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.

Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 (т.1 а.с.9).

Також встановлено, що ОСОБА_3 являється інвалідом ІІ групи по загальному захворюванню до 10 березня 2019 (т.1 а.с.89).

Відповідно до ч.1 ст.298 ЦПК України - суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.

У висновку експертизи, проведеної КЗ «Гейківська ПЛ» Дніпропетровської обласної ради від 07 грудня 2017 року стосовно ОСОБА_3 , зазначено, що у зв`язку з короткочасністю спостереження в амбулаторних умовах надати відповідь на експертне питання не надається можливим та рекомендовано проведення стаціонарної судовопсихіатричної експертизи (т.1 а.с.44-51).

За висновком судовопсихіатричної експертизи №2 від 07 березня 2019 року, проведеної у стаціонарних умовах КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР, в ході проведення психологічного дослідження та психічного стану встановлено, що хронічне психічне захворювання не позбавляє ОСОБА_3 в теперішній час здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.1 а.с.221-223).

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що заявниками не доведено наявність у ОСОБА_3 психічного розладу, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними з огляду на висновок експертизи, за якою домінуючою ознакою, яка впливає на відповідну поведінку ОСОБА_3 , є фіксованість на конфліктній сімейній ситуації, при збереженні критичності та стану її поведінки, що узгоджується з наданими ОСОБА_3 запереченнями проти заявленої вимоги в частині наявності сімейного конфлікту і самостійного звернення за лікарською допомогою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Загальні положення по фізичну особу, зокрема положення щодо визнання фізичної особи недієздатною та обмеження цивільної дієздатності особи визначені главою 4 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно з ч.1 ст.37 ЦК України над фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, встановлюється піклування.

Окремо від вказаних вище положень, у ст. 39 ЦК України визначені підстави визнання фізичної особи недієздатною, згідно з якими фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка (ч.1 ст. 41 ЦК України).

Суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування (ч.1 ст.60 ЦК України).

Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування (ч.2 ст.60 ЦК України).

Згідно зі статтею 63 ЦК України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Аналогічні положення містяться у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року №34/166/131/88 (пункт 3.1.).

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (стаття 298 ЦПК України).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У пункті 68 рішення Європейського суду з прав людини від 27 березня 2008 року у справі «Штукатуров проти Росії» №44009/05, в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський суд з прав людини виходив з того, що в справах осіб, які страждають на психічні розлади, національні суди користуються деякою свободою розсуду: наприклад, вони можуть вживати відповідні процесуальні підходи для забезпечення належного здійснення правосуддя, захисту здоров`я відповідної особи і подібне. Однак такі підходи не повинні зачіпати саму суть права заявника на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції. При оцінці того, чи був необхідним той чи інший процесуальний підхід, такий як слухання без участі особи, Європейський суд з прав людини бере до уваги всі відповідні чинники, такі, як сутність і складність питань, що розглядалися національним судом, їх значення для особи, реальність загроз для інших чи самої особи в разі слухання за її участі і т.п.

Визначення понять психічного розладу та тяжкого психічного розладу закріплене у Законі України «Про психіатричну допомогу», відповідно до якого психічними розладами є розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті, а під тяжким психічним розладом розуміють порушення психічної діяльності функціонального характер розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Звертаючись до суду із даною заявою, заявник вказували, що їх донька страждає на розлади психіки та поведінки та через свій психічний стан не може піклуватися своїми дітьми.

Судом першої інстанції по справі було призначено відповідну судово-психіатричну експертизу.

За результатами проведення якої було складено висновок №2 від 07 березня 2019 року, яким встановлено, що ОСОБА_3 виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у формі шизоафектичного розладу. За своїм психічним станом в теперішній час ОСОБА_3 може розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.1 а.с.221-223).

В апеляційній скарзі заявники виявили незгоду з даним висновком експертизи, який було покладено в основу судового рішення про відмову у задоволенні їхньої заяви.

Заявниками було подано клопотання про призначення повторної стаціонарної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою колегії суддів від 29 листопада 2019 року клопотання задоволено частково. Призначено експертизу, на вирішення якої поставлено питання: Чи впливає захворювання на здатність ОСОБА_3 розуміти та приймати конкретні рішення?.

За результатами проведення якої було складено висновок №1 від 30 січня 2020 року, яким встановлено, що ОСОБА_3 виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у формі шизоафектичного розладу. За своїм психічним станом в теперішній час ОСОБА_3 може розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с.221-223).

Таким чином заявниками не доведено, а судом не встановлено, що наявний у ОСОБА_3 психічний розлад істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто немає абсолютної неспроможності, а тому колегія суддів позбавлена можливості задовольнити апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що, з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.