Справа №487/3250/15-ц
Провадження № 22-ц/812/1726/20 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем України

10 листопада 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі судді Кушнірової Т.Б., вивчивши питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2015 року за позовом ТОВ «АвтоПросто» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року ТОВ «АвтоПросто» звернулося до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з позовом, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів на їх користь заборгованість за угодою №300126 від 24 квітня 2010 року в розмірі 213982 грн. 92 коп., а також судовий збір.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2015 року позов ТОВ «АвтоПросто» задоволено.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ТОВ «АвтоПросто» заборгованість за угодою №300126 від 24 квітня 2010 року в розмірі 213982 грн. 92 коп., з яких: заборгованість по сплаті внесків на оплату послуг (адміністративних витрат) у сумі 75841 грн. 92 коп., заборгованість по оплаті чистих внесків у сумі 138141 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, 19 вересня 2020 року представник ОСОБА_1 (прізвище до шлюбу ОСОБА_4 ) ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

07 жовтня 2020 року ухвалою Миколаївського апеляційного суду дана апеляційна скарга залишена без руху, відповідно до ст. 357 ЦПК України (чинної на час подачі апеляційної скарги). Визнано наведені підстави для поновлення строку апеляційного оскарження неповажними. Апелянту запропоновано вказати інші підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення.

22 жовтня 2020 року ухвалою Миколаївського апеляційного суду продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліку апеляційної скарги.

02 листопада 2020 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 на адресу Миколаївського апеляційного суду подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якому зазначив, що відповідачка не могла своєчасно дізнатись про те, що 11 листопада 2015 року було ухвалено рішення Заводським районним судом м. Миколаєва, оскільки протягом майже всього 2015 року перебувала за кордоном, про що свідчать відмітки у її закордонному паспорті. Поштові відправлення надіслані районним судом не отримувала. Також посилався на відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 26 жовтня 2020 року згідно якої, відомості у базі даних про громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетнули Державний кордон зберігаються протягом п`яти років, а оскільки першим записом запитуваної інформації зазначено про в`їзд ОСОБА_4 на територію України лише 11 червня 2016 року, то на думку представника, станом на 26 жовтня 2015 року остання була відсутня на території України.

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2015 року слід відмовити зважаючи на наступне.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційне оскарження рішення суду.

У рішенні від 13 червня 2019 року № 4-рн/2019 Конституційний Суд України вказав, що забезпечення права на апеляційний перегляд справи, передбаченого пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, слід розуміти як гарантоване особі право на перегляд її справи в цілому судом апеляційної інстанції; забезпечення права на апеляційний перегляд справи - одна з конституційних засад судочинства - спрямоване на гарантування ефективного судового захисту прав і свобод людини і громадянина з одночасним дотриманням конституційних приписів щодо розумних строків розгляду справи, незалежності судді, обов`язковості судового рішення тощо (абзац 13 підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини).

Таким чином, право на апеляційний перегляд справи, передбачене пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України, є гарантованим правом на перегляд у суді апеляційної інстанції справи, розглянутої судом першої інстанції по суті (абзац підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 17 березня 2020 року № 5-р/2020).

Водночас таке право не є абсолютним і з метою забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності, підлягає певним обмеженням.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип стверджує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 40, 41, від 3 квітня 2008 року).

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви N 17160/06 та N 35548/06, п. 34, від 20 червня 2011 року).

Відповідно до п.13 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 294 ЦПК України (діючої на час ухвалення оскаржуваного рішення суду) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «АвтоПросто» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу у квітні 2015 року.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2015 року відкрито провадження у справі.

Заводським районний судом м. Миколаєва 11 листопада 2015 року у відсутність сторін проголошено оскаржуване рішення суду (а.с.95, 96-97).

25 листопада 2015 року копія цього рішення судом першої інстанції надіслана на адресу відповідачки (а.с.99). Відомості про його отримання ОСОБА_1 в справі відсутні.

Апеляційна скарга представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 подана 19 вересня 2020 року, тобто після спливу строку на апеляційне оскарження, передбаченого ч. 1 ст. 294 ЦПК України (чинної на час ухвалення оскаржуваного судового рішення).

Як на поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження представник відповідачки у клопотанні від 02 листопада 2020 року посилався на те, що ОСОБА_1 не могла своєчасно дізнатись про ухвалене Заводським районним судом м. Миколаєва рішення від 11 листопада 2015 року, оскільки протягом майже всього 2015 року вона перебувала за кордоном, про що свідчать відмітки у її закордонному паспорті. Вказував, що поштові відправлення надіслані районним судом ОСОБА_1 не отримувала.

Такі доводи не можуть бути прийняті до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3ст. 122 ЦПК України, діючої на час розгляду справи судом першої інстанції, судом зроблено запит до адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України про місце реєстрації ОСОБА_4 , й отримано відповідь про те, що остання є зареєстрованою у АДРЕСА_1 (а.с.33).

За вказаною адресою ОСОБА_4 судом першої інстанції було направлено рекомендоване повідомлення про засідання суду першої інстанції на 31 липня 2015 року.

Згідно із зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення за №357, адресованого ОСОБА_4 , остання отримала судову повістку про розгляд справи 18 липня 2015 року. На вказаному зворотному поштовому повідомленні на ім`я ОСОБА_4 міститься підпис особисто одержувача, а працівником відділу поштового зв`язку зроблено відмітку про вручення (одержання) відправлення особисто адресату (а.с. 54).

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та регулювання відносин між ними визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 (далі - Правила), положеннями яких передбачено, що повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу - це повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача.

Таким чином, повідомлення про вручення поштового відправлення є документом, який оформлюється з метою отримання відправником відомостей щодо факту вручення поштового відправлення, дати такого вручення та щодо особи, яка отримала це поштове відправлення від імені адресата.

Будь яких доказів про те, що дії працівника відділення зв`язку не відповідали зазначеним вище Правилам, суду апеляційної інстанції не надано.

Ані в апеляційній скарзі, ані в клопотанні від 02 листопада 2020 року ОСОБА_1 не спростувала встановлені вище обставини відправлення та вручення їй судової повістки. А тому, її посилання на те, що підпис на зазначеному поштовому відправленні їй не належить, не можуть бути прийняті до уваги.

Відмітки штампів (в`їзд та виїзд) про перетин кордону, на які посилається представник відповідачки ОСОБА_2 , та які містяться в копії закордонного паспорту відповідачки (сторінка 19), не підтверджують, що саме на момент отримання судової повістки (18 липня 2015 року) ОСОБА_1 перебувала за межами України.

Щодо робочих віз отриманих ОСОБА_1 , на які теж звертає увагу представник ОСОБА_2 слід зазначити наступне.

Як видно із наданих представником копій документів, ОСОБА_1 у січні 2014 року отримала комерційну візу до КНР (з типом класифікації М) з терміном дії до січня 2015 року.

14 січня 2015 року по 28 лютого 2015 року їй надана віза для працевлаштування, термін дії якої продовжувався двічі і закінчився 30 квітня 2015 року. Отже, на момент направлення судом на адресу ОСОБА_1 та отримання останньою судової повістки (18 липня 2015 року), не можна вважати, що на підставі вказаних віз ОСОБА_1 , протягом 2015 року, постійно перебувала за межами України.

15 квітня 2015 року ОСОБА_1 надавалася віза для комерційних цілей (з типом класифікації М) зі строком дії до 15 квітня 2016 року. Таким чином, отримання відповідачкою візи для комерційних цілей теж не може свідчити, що остання постійно, безперервно, у 2015 році знаходилась за кордоном.

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 вчасно та належним чином не була повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.

Посилання представника ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі, на перебування ОСОБА_1 за кордоном в період 2014 2018 років, спростовуються наведеними вище обставинами та доказами, наданими до апеляційної скарги, у тому числі, копією закордонного паспорту отриманого ОСОБА_1 22 липня 2016 року, у зв`язку із закінченням строку дії попереднього. Вказані докази в сукупності спростовують факт постійного, безперервного перебування ОСОБА_1 протягом 2014 2018 років за кордоном.

А тому, суд відхиляє доводи представника - ОСОБА_2 стосовно того, що ОСОБА_1 не була обізнана про існування судового провадження відносно неї.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи районним судом) особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права і виконувати процесуальні обов`язки.

В частині 1 статті 44 ЦПК України (чинної на час вирішення питання про прийняття скарги до розгляду) теж передбачено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відтак,подавши апеляційну скаргу 19 вересня 2020 року, через свого представника, ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження того, що з 2015 року вона намагалася поцікавитись про рух справи та вживала заходи для отримання копії оскаржуваного рішення суду.

Беручи до уваги, що апеляційна скарга подана після закінчення строків встановлених ст. 294 ЦПК України (діючої на час розгляду справи судом першої інстанції), а наведені причини пропуску цього строку не можна визнати поважними, у відкритті апеляційного провадження слід відмовити відповідно до ст. 358 ЦПК України (діючої на час вирішення питання про прийняття апеляційної скарги до розгляду).

При цьому суд приймає до уваги, як наведені вище обставини так і практику ЄСПЛ, відповідно до якої поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Питання щодо повернення судового збору може бути вирішено відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір», який набрав чинності з 01 листопада 2011 року, із змінами та доповненнями станом на час подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст. 358 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ТОВ «АвтоПросто» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду Т.Б. Кушнірова