КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/58391/19-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13856/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначив, що є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та 11 березня 2019 року з його банківського рахунку у валюті Євро, закріпленого за карткою № НОМЕР_1 , було знято значну суму грошових коштів - 3 287,50 Євро.

Зазначав, що з метою встановлення причин списання коштів з його рахунку, звернувся із відповідним запитом до відповідача. Листом від 19 квітня 2019 року № 20.1.0.0.0/7-190325/647 відповідач повідомив, що грошові кошти були списані з банківського рахунку позивача на підставі укладеного між ним та відповідачем договором поруки № ДП067-1 від 07 жовтня 2005 року у рахунок погашення боргу за кредитним договором № М 067 Д/С від 07 жовтня 2005 року.

Вказував, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08 лютого 2013 року договір поруки № ДП067-1 було визнано припиненим. У цій частині вказане рішення суду було залишено без змін рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року.

Звернув увагу на те, що не погодившись з обґрунтуванням відповідача щодо правомірності списання коштів з його рахунку, позивач звернувся до нього з заявою від 27 травня 2019 року про зарахування на його рахунок неправомірно списаних коштів, до якої долучив копії вказаних судових рішень. Однак листом від 06 червня 2019 року відповідач повідомив, що додані копії рішень не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не засвідчені згідно вимог чинного законодавства України, зокрема, не підписані відповідальним працівником суду та суддею, не скріплені відбитком печатки із зазначенням кількості прошитих аркушів.

Позивач 06 вересня 2019 року повторно звернувся до відповідача з письмовою заявою, вимагаючи зарахувати на його рахунок безпідставно списані грошові кошти, та долучив до заяви належним чином оформлені та завірені копії вищезазначених судових рішень, яку відповідачу було вручено за довіреністю 09 вересня 2019 року. Проте працівники банку жодної конкретної відповіді щодо результатів розгляду заяви ОСОБА_1 не надавали. Лише 30 жовтня 2019 року неправомірно списані кошти було повернуто АТ КБ «ПриватБанк» на банківський рахунок позивача. Таким чином, з 11 березня 2019 року по 30 жовтня 2019 року відповідач порушував права позивача на володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

На підставі вищевикладеного, позивач просив позовні вимоги задовольнити повністю, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на суму 661 122,82 грн. (а.с. 1-4).

28 січня 2020 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Каракоця О.Р. подав до суду відзив на позовну заяву, на обґрунтування якого зазначив, що позивач помилково обрахував період прострочення, за який він просив стягнути пеню, а пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за вказані періоди повинна складати 639 262,26 грн. Зазначав, що у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною та не відповідає передбаченим ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Відповідач наполягав на зменшенні суми пені, оскільки розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягненні судом повинні застосовуватися принципи розумності та справедливості. Враховуючи вказане, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 30-33).

У відповіді на відзив представник ОСОБА_1 - адвокат Клян А.Ф. зазначила, що не погоджується із запереченнями відповідача, наведеними у відзиві, оскільки вони суперечать вимогам чинного законодавства, позивач, як споживач, має право вимагати від відповідача сплати пені за неналежне надання банківських послуг у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Враховуючи, що безпідставне списання коштів з банківського рахунку відбулося 11 березня 2019 року, а повернуто їх було 30 жовтня 2019 року, з моменту списання коштів до їх повернення минуло 233 календарних дні. Тому позивач помилково вказав 242 дні замість фактичних 233 днів прострочення. Таким чином, вважає суму пені у розмірі 636 535,61 грн. (91 063,75 грн. ? 232 дні ? 3 %) справедливою, спів мірною та такою, що відповідає вимогам чинного законодавства, тому просила розгляд справи здійснювати з урахуванням наданої відповіді на відзив (а.с. 40-46).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2020 року відмовлено у позові ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів (а.с. 90-94).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Клян А.Ф. посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення вимог процесуального права просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування скарги зазначила, що припинення договору поруки № ДП067-1 на підставі зазначених судових рішень означає, що припинилися права та обов`язки сторін, що виникають з такого права, а тому посилання відповідача на правомірність списання грошових коштів з рахунку позивача були безпідставними. Такі дії відповідача суперечать умовам договору банківського обслуговування та положенням чинного законодавства України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що позивач, як клієнт банку, котрий має банківський рахунок, є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який за неналежне надання таких послуг несе відповідальність, передбачену нормою ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме має сплатити пеню у розмірі 3 % вартості послуг за кожен день прострочення, тобто 636 535,61 грн. за 233 календарних дні прострочення. При цьому посилалася на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року по справі № 761/26293/16-ц, відповідно до якої пеня не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, тому нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене у національній валюті України. Вказувала, що висновок суду першої інстанції про те, що положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються виключно до правовідносин між вкладниками та банками щодо депозитних договорів є неправильним та передчасним, оскільки позивач є споживачем фінансових послуг, які він отримував від банку. Вважає посилання відповідача на правомірність списання грошових коштів з рахунку позивача безпідставними. Такі дії відповідача суперечать умовам договору банківського обслуговування та положенням чинного законодавства України. (а.с. 96-117).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Клян А.Ф. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити.

Інші особи,які берутьучасть усправі, досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням телефонограмою, що забезпечує фіксацію такого повідомлення. Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» був сповіщений повідомленням на зазначену ним електронну адресу. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 його представник - адвокат Клян А.Ф. в суді не заперечувала про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 125-131).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що нарахування неустойки відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставним, оскільки правовідносини між сторонами у даній справі виникли у зв`язку з безпідставним списанням коштів, а не з поверненням банківського вкладу.

З такими висновками суду колегія суддів не погодилась з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено тасторонами у судовому засіданні визнано, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», в якому на його ім`я відкритий картковий рахунок № НОМЕР_1 на виконання умов договору про надання банківських послуг.

11 березня 2019 року із зазначеної картки АТ КБ «ПриватБанк» було здійснено списання грошових коштів в розмірі 3 287,50 Євро на підставі укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» Договором поруки № ДП067-1 від 07 жовтня 2005 року в рахунок погашення боргу за Кредитним договором № М 067 Д/С від 07 жовтня 2005 року (а.с. 5).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2013 року порука ОСОБА_1 за Договором поруки № ДП 067-1 від 07 жовтня 2005 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» була визнана припиненою. У цій частині вказане рішення суду було залишено без змін рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року (а.с. 13-20).

28 травня 2019 року ОСОБА_1 направив на адресу АТ КБ «ПриватБанк» заяву, в якій вимагав негайно зарахувати на його рахунок, закріплений за карткою № НОМЕР_1 , безпідставно списані грошові кошти у розмірі 3 287,50 Євро, до якої долучив копії вказаних рішень (а.с. 6).

Згідно відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 06 червня 2019 року банк не прийняв до уваги надані рішення, оскільки зазначені рішення не засвідчені згідно вимог чинного законодавства України (а.с. 10).

06 вересня 2019 року ОСОБА_1 направив на адресу АТ КБ «ПриватБанк» заяву з вимогою зарахувати на його рахунок, закріплений за карткою № НОМЕР_1 , безпідставно списані грошові кошти у розмірі 3 287,50 Євро, та долучив належним чином завірені копії вказаних рішень (а.с. 11).

Відповіді на вказану заяву позивач не отримав.

31 жовтня 2019 року до АТ КБ «ПриватБанк» було направлено адвокатський запит про надання копій Договору поруки № ДП 067-1 від 07 жовтня 2005 року, Договору банківського вкладу № НОМЕР_1 (а.с. 21-22).

З відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 04 листопада 2019 року вбачається, що адвокатський запит не було задоволено (а.с. 47-48).

Сторони в суді першої інстанції не заперечували, що 30 жовтня 2019 року списані кошти у розмірі 3 287,50 Євро було повернуто АТ КБ «ПриватБанк» на банківський рахунок ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

До банківських послуг, зокрема, належить відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу) (п. 2 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (ч. 3 ст. 1066 ЦК України).

Положенням частини першої статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

За змістом ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

За положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 549, 551, 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Оскільки відповідно до ст. 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Колегія суддів виходить з того, що клієнт ОСОБА_1 (володілець банківського рахунку) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, тому відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець послуг несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Тому помилковим є висновок суду першої інстанції, що положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються на правовідносини між сторонами у даній справі.

Таким чином, безпідставне списання коштів з банківського рахунку позивача 11 березня 2019 року та відмова банку виконати розпорядження клієнта щодо зарахування належних йому коштів за договором банківського рахунку свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом, у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з 11 березня 2019 року до дня фактичного зарахування на банківський рахунок коштів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з урахуванням відповіді на відзив просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 636 535,61 грн. за 233 дні прострочення (з 11 березня 2019 року по 30 жовтня 2019 року) виходячи з суми списаних коштів з банківського рахунку (91 063,75 грн. ? 233 дні ? 3 %).

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц).

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів, врахувавши, що заявлений розмір пені є значно більшим за розмір коштів, які були списані з банківського рахунку позивача, дійшла висновку про зменшення розміру пені до 91 063,75 грн., що в гривневому еквіваленті становить 3 287,50 Євро.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому на підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 910,64 грн. (1 % від задоволеної частини ціни позову) судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1 365,96 грн. (910,64 грн. х 150%) судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2020 року - скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код юридичної особи 14360570) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) пеню у розмірі 91 063 грн. 75 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код юридичної особи 14360570) на користь держави 910 грн. 64 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1 365 грн. 96 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 20 листопада 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова