Дата документу 19.11.2020 Справа № 334/6209/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6209/19
Провадження №22-ц/807/2903/20
Головуючий в 1-й інстанції Баруліна Т.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 20 липня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, в якому просила стягнути в солідарному порядку з Головного управління Національної поліції в Запорізькій області і прокуратури Запорізької області на її користь 6100,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 7000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, всього 13100,00 грн., а також судові витрати, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником кімнат АДРЕСА_1 і 9 в 4-х- кімнатній квартирі АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.1994 р. Власником кімнат АДРЕСА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в цій же квартирі є її чоловік ОСОБА_2 згідно договору міни від 18.11.1993 р. 13.12.2018 р. слідчим суддею Хортицького районного суду м. Запоріжжя на підставі викривлених слідчим даних було видано ухвалу, якою дозволено проведення обшуку в помешканні позивачки та 22.12.2018 р. за її відсутності були виламані двері квартири, проте нікого і нічого в результаті обшуку не знайдено. Того ж дня, повернувшись додому, позивачка виявила сліди зламу замка, а також залишений примірник протоколу обшуку. Вартість ремонту дверей і повної заміни двох замків склала 6100,00 грн. В результаті цих протиправних дій з боку працівників правоохоронних органів звичний уклад життя позивачки порушився, позивачка була вимушена витрачати час на спілкування з сусідами, пояснюючи дивну поведінку поліції, займатися ремонтом пошкодженого майна, що спричинило їй моральні страждання, які вона оцінює у 7000 гривень.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем у справі надано належні та допустимі докази незаконності дій відповідачів, які призвели до заподіяння шкоди, у відшкодування якої, суд безпідставно відмовив.

Відповідно до відзивів на апеляційну скаргу Запорізька обласна прокуратура, Державна казначейська служба України зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн. (2102,00 грн. Х 100 = 210 200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником кімнат АДРЕСА_1 і 9 в 4-х- кімнатній квартирі АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.1994 р., зареєстрована та проживає за вказаною адресою (а.с.6-7).

Власником кімнат АДРЕСА_3 , 8 в цій же квартирі АДРЕСА_2 є її чоловік ОСОБА_2 , згідно договору міни від 18.11 1993 р.

22.12.2018 р. на підставі ухвали слідчого судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2018 р. було проведено обшук в квартирі АДРЕСА_2 та складено протокол обшуку. Відповідно до якого, в приміщенні квартири розшукуваного ОСОБА_2 не виявлено, Копія ухвали про проведення обшуку залишена в приміщенні кв. АДРЕСА_2 . (а.с.29-35).

Того ж дня, повернувшись додому, позивачка виявила сліди зламу, а також залишений примірник протоколу обшуку. (а.с.13).

На підтвердження матеріальної шкоди позивачка надала копію товарного чеку № 7 від 22.12.2018 за «Вскрытие замка та установка защелки» на суму 1500 грн., та відповідно копію товарного чеку № 22 від 23.12.2018 «замок, установка замка, замена защелки» на суму 4600 грн.(а.с.12).

Позивачка не зверталась до суду з вимогами про визнання дій працівників СВ Хортицького ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області неправомірними і протиправності дій слідчої ОСОБА_3 та працівників поліції при проведенні обшуку, в результаті чого був пошкоджений замок в дверях в квартиру позивачки, також не встановлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів завдання шкоди діями чи бездіяльністю службової особи органу державної влади, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні, тому позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволенню не підлягають.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На думку позивача, підставою для відшкодування їй моральної та матеріальної шкоди є неправомірні дії працівників СВ Хортицького ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області при проведенні обшуку, в результаті чого був пошкоджений замок в дверях в квартиру позивачки.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вірно вказав суд першої інстанції, позивачка не зверталась до суду з вимогами про визнання дій працівників СВ Хортицького ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області неправомірними і протиправності дій слідчої ОСОБА_3 та працівників поліції при проведенні обшуку, в результаті чого був пошкоджений замок в дверях в квартиру позивачки, також не встановлено та позивачкою не підтверджено належними і достатніми доказами.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку із їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 19 листопада 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков