ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1422/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В.,Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/15069/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 травня 2020 року (суддя Демінська А.А., повне судове рішення складено 04 червня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

у с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3 вказувала, що з 1996 року по 2005 рік проживала з ОСОБА_5 , як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу та вела з ним спільне господарство по АДРЕСА_1 . Позивачка зазначила, що ними за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_2 , яка була зареєстрована за ОСОБА_6 . Вподальшому, 19 жовтня 2005 року позивачка та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, який рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня 2018 року розірвано. ОСОБА_3 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер і після його смерті відкрилася спадщина, яку прийняла його двоюрідна сестра ОСОБА_4 і зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_2 , а поділити спадкове майно в добровільному порядку відмовляється. Зважаючи на викладене, ОСОБА_3 просила суд встановити факт проживання її та ОСОБА_6 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, починаючи з 1996 року по 2005 рік та визнати за нею право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 28 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянтка вказує, що судом першої інстанції не враховано те, що спірне майно є спільним майном її та померлого ОСОБА_6 , оскільки набуте ними за час спільного проживання і в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Також судом неправомірно не взято до уваги письмові докази, а саме: акт №27 від 29.05.2019, копію заповіту, покази свідків, які вказали на спільне проживання сторін та придбане внаслідок спільної праці майно, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. ОСОБА_3 зазначає, що під час застосування положень ст. 74 СК України, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Зважаючи на невідповідність висновків, що мають значення для справи, апелянтка просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Відзив від учасників справи не надходив.

Представник апелянтки ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник відповідачки ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечив, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Позивачка ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_4 до суд не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами 1,2 ст.54 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 червня 2000 року набув у власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с.6).

Як встановлено рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня 2018 року 19 жовтня 2005 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Хмельницького міськрайонного управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , актовий запис №1985, який зазначеним рішенням розірвано (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 27 листопада 2018 року Хмельницьким МВ ДРАЦС ГТУЮ у Хмельницькій області (а.с. 4).

07 травня 2019 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого вона є спадкоємцем майна ОСОБА_6 , а саме: квартири АДРЕСА_2 та 07.05.2019 зареєстровано право власності ОСОБА_4 на зазначене майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 травня 2019 року (а.с. 39-40, 56).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки до 01 січня 2004 року законом не передбачено та позивачкою не доведено належними, допустимими та достатніми доказами, що спірна квартира була придбана внаслідок спільної праці членів сім`ї. Також суд при постановленні оскаржуваного рішення виходив з того, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.05.2019 та реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 є чинними і позивачкою не заявлялися вимоги про їх скасування чи визнання недійсними.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального і процесуального права та надав відповідну правову оцінку всім фактичним обставинам справи і доказам.

Так, до сімейних правовідносин, які існували до набуття чинності Сімейним Кодексом України, тобто до 01 січня 2004 року, норми цього Кодексу застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

За змістом статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Положення Кодексу про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Ураховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року є обґрунтованим і доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права, а сам ст. 74 СК України є такими, що не заслуговують на увагу.

Крім того, нормами чинного на той час КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, спільною сумісною власністю було тільки майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 22 КпШС України).

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 07 лютого 1991 року N 697-XII «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно статті 17 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Тобто, сам факт спільного проживання осіб в разі його доведеності, не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожним. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, тобто після придбання ОСОБА_6 21 червня 2000 року спірної квартири АДРЕСА_2 .

КпШС України, в період дії якого було придбано спірну квартиру, не передбачав юридичних наслідків визнання майна спільною сумісною власністю для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Зазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, що висловлена в постановах від 14 червня 2018 року у справі №753/21049/16-ц та від 06 березня 2019 року у справі №571/1306/16-ц.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно не взяв до уваги акт №27 від 29 травня 2019 року, копію заповіту та покази свідків, які підтвердили факт спільного проживання позивачки та ОСОБА_6 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянткою норм матеріального і процесуального права, адже факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, тобто після придбання ОСОБА_6 21 червня 2000 року спірної квартири АДРЕСА_2 .

Оцінивши у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України акт №27 від 29 травня 2019 року і покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , суд першої інстанції врахувавши вимоги ч. 3 ст. 12, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 81 ЦПК України прийшов до вірного висновку про недоведеність позивачкою позовних вимог.

Крім того, встановлено, що копія заповіту, на який посилається апелянтка, як не вірно оцінений судом, взагалі не був предметом дослідження суду першої інстанції і клопотань про його витребування учасниками справи та їх представниками не заявлялося.

Посилання апелянтки на висновки, що викладені в постанові Верховного Суду України у справі №6-1026цс15 та постанові Верховного Суду у справі №524/10054/16 є помилковими, адже правовідносини у зазначених справах та у цій справі № 686/15069/19 не є подібними.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 травня 2020 року залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 листопада 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай