Справа № 463/9561/19
Провадження № 2/463/495/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини;

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

Щодо первісного позову

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (загального доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.03.2013 зареєструвала з відповідачем шлюб, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14.10.2014. Після розірвання шлюбу відповідач добровільно надавав кошти на утримання дитини в розмірі 2000 грн. щомісячно, однак таких коштів недостатньо для повноцінного фізичного та духовного розвитку дитини. В добровільному порядку відповідач відмовляється збільшити розмір коштів на задоволення потреб дитини і тому просить в примусовому порядку стягувати аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (загального доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно якого заперечує проти обґрунтованості позову. Зокрема, добровільно приймав участь в утриманні сина, та окрім зазначених вище щомісячних виплат в розмірі 2000 грн., систематично несе різного роду витрати на дитину, сукупний місячний розмір яких становить близько 12 000 грн. В свою чергу, окрім таких витрат утримує своїх батьків, які не мають стабільних доходів, а також орендує житло вартістю 7 000 грн. щомісячно і додатково отримав в позику 100 000 грн., які повинен повернути. Просить в позові відмовити.

Інших заяв по суті справи (відносно первісного позову), виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору сторони не подали. Про необхідність надання можливості для подання додаткових пояснень сторони до суду не звертались, внаслідок чого суд не давав дозволу на надання додаткових пояснень щодо окремих питань, як того вимагає ч. 5 ст. 174 ЦПК України. Незважаючи на відсутність такого дозволу, представник позивача подав додаткові письмові пояснення, відповідно до яких вважає, що відзив та зустрічний позов мають бути повернуті відповідачу як такі, що подані з пропуском встановленого законом строку.

Окремо відповідач подав до суду заяву від 10.06.2020 про опитування позивача як свідка, у якій поставив їй 10 запитань (а.с.148).

Відповіді на такі питання позивач не надала, а натомість, у своїх письмових поясненнях щодо такої заяви представник позивача вказав про порушення процесуального порядку подання цієї заяви, а також про те, що поставлені питання стосуються майна учасників справи та їх родичів і не мають відношення до справи.

З огляду на зміст поставлених питань такі в основному стосуються питання про долю весільних коштів в сумі 35 000 доларів США, забезпечення сім`ї квартирою та про долю цієї квартири, а також про місце проживання дитини протягом 4 днів на тиждень і про передачу відповідачем позивачу 300 доларів США для оплати навчання дитини.

Суд погоджується з доводами позивача, що такі питання не мають значення для справи, а відтак, в силу вимог п. 2 ч. 6 ст. 93 ЦПК України визнає її право відмовитись від надання відповідей на такі питання. Зрештою, після отримання письмових пояснень позивача про відмову у наданні відповідей на такі питання сторона відповідача не подавала суду клопотання про визнання підстави для відмови відсутніми, як того вимагає ч. 7 ст. 93 ЦПК України.

Щодо зустрічного позову

Відповідач подав зустрічний позов про стягнення з ОСОБА_1 на його користь аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_2 в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (загального доходу) відповідача щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення повноліття.

В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що син сторін три-чотири із семи днів у тиждень проживає з ним та/або з його батьками. Вважає, що в такому випадку ОСОБА_1 зобов`язана сплачувати аліменти на його користь і просить стягувати такі в примусовому порядку у розмірі про який зазначено вище.

Після того, як суд прийняв до розгляду зустрічний позов та об`єднав його в одне провадження з первісним позовом відповідач не скористалась своїм правом на подання відзиву на зустрічний позов, виключно в якому в силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 11.11.2019.

Суддя своєю ухвалою від 28.11.2019 прийняв позовну заяву та відкрив провадження у справі, призначивши таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Одночасно, сторонам визначено строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень.

Ухвалу про відкриття провадження оскаржив відповідач, після чого матеріали справи направлено до Львівського апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги.

За результатами розгляду апеляційної скарги суддя Львівського апеляційного суду своєю ухвалою від 20.02.2020 закрив апеляційне провадження.

Копію позовної заяви з додатками суд наручно вручив представнику відповідача в судовому засіданні 25.05.2020, оскільки засобами поштового зв`язку такі документи відповідачем не отримувались.

Цим пояснюються дії суду щодо прийняття зустрічного позову до розгляду та об`єднання його в одне провадження з первісним позовом, про що суд постановив відповідну ухвалу від 25.08.2020, у якій зазначив свої мотиви щодо строку подання зустрічного позову та одночасно, визначив сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень проти зустрічного позову.

Крім того, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 193 ЦПК України одночасно із прийняттям зустрічного позову суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22.10.2020. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Узагальнена позиція учасників справи.

В останнє судове засідання позивач та її повноважний представник не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Від останнього надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги первісного позову підтримує повністю та просить такі задоволити. Проти обґрунтованості зустрічного позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні.

Відповідач, а також його повноважний представник також не з`явились в останнє судове засідання, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Від останнього надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Проти обґрунтованості первісного позову заперечує, просить відмовити в задоволенні такого позову. Зустрічний позов підтримує, просить такий задоволити.

Позиція суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з огляду на таке.

Конституція України покладає на батьків обов`язок утримувати дітей до їх повноліття (частина друга статті 51). У той же час сім`я, дитинство, материнство і батьківство перебувають під охороною держави (частина третя статті 51).

Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно копії свідоцтва про народження (а.с.11), позивач та відповідач є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 цієї Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Вказане в сукупності свідчить про те, що суть аліментних зобов`язань полягає не в покладенні обов`язку на одного з батьків брати участь в утриманні дитини, а в забезпеченні дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її розвитку та виховання.

Місцем проживання фізичної особи, згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України визначається за згодою батьків.

Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, яка по відношенню до положень я. 1 ст. 160 СК України є загальною нормою, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом зазначених норм закону, право на одержання аліментів має той з батьків, з яким дитина проживає постійно, тобто той з батьків, який на відміну від іншого бере участь в утриманні дитини повсякденно.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки (а.с.15) малолітній син сторін зареєстрований та проживає разом з позивачем за адресою АДРЕСА_1 .

Протилежного відповідач не доводить, а натомість, виходячи з мотивів зустрічного позову, дитина проживає з ним та/або його батьками 3-4 дні на тиждень.

Суд не ставить під сумнів що така обставина, можливо, має місце. Зрештою, сторона позивача не надала суду будь-яких заперечень проти таких аргументів. Однак, незважаючи на все це, ніщо в матеріалах справи не свідчить, що сторони погодили постійне проживання дитини разом з батьком.

Навпаки, як вбачається зі змісту відзиву відповідача на первісний позов, ним визнається, що після розлучення дитина залишились проживати разом з матір`ю.

З огляду на згадані вище висновки, суд не вбачає підстав вважати інакше.

Цим пояснюється рішення суду щодо необхідності задоволення саме первісного позову та відхилення зустрічного позову, оскільки в силу вимог ч. 3 ст. 181 СК України право на стягнення аліментів належить виключно тому з батьків, з яким дитина проживає постійно.

Далі суд вирішить питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Повертаючись до обставин даної справи та застосовуючи у ній згадані вище правила суд не може не згадати, що він не ставить під сумнів участь відповідача в утриманні дитини. Такі обставини об`єктивно підтверджуються поданими відповідачем доказами, проти яких позивач не висловлювалась.

Разом з тим, з огляду на обставини справи між сторонами виник конфлікт щодо розміру цієї допомоги і в кінцевому, відповідач сам визнав, що припинив добровільно надавати допомогу після пред`явлення даного позову (а.с.98зв.), а відтак, право дитини на належне утримання суд захистить цим рішенням.

При визначенні розміру аліментів суд враховує розмір прожиткового мінімуму громадян, який встановлений законом станом на час розгляду справи, стан здоров`я дитини, неповно забезпечене матеріальне становище дитини, стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, відсутність на його утриманні інших осіб, а також інші обставини, які мають значення для справи.

При цьому, суд відкидає аргументи сторони відповідача про наявність у нього на утриманні батьків, оскільки ніщо в матеріалах справи не свідчить про те, що вони є непрацездатними, а згідно поданих відповідачем довідок (а.с.127, 128) обоє його батьків працюють та отримують доходи.

Згідно даних електронної декларації відповідача, останній за 2019 рік отримав дохід в сумі 465 143 грн.

Враховуючи наведене, у відповідності до вимог ст. 183 СК України, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та стягувати з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 11.11.2019 року (з часу пред`явлення позову) і до досягнення дитиною повноліття.

Зрештою, відповідач визнав факт витрачання на дитину близько 12 000 грн. щомісячно, а відтак, стягнення з нього 1/3 частки його заробітку (доходу) не буде завідомо непомірним для нього.

Також суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн., оскільки позивач відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Далі суд вирішить питання про те, як розподілити між сторонами інші судові витрати.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати, окрім судового збору, складаються також з витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

У частині першій ст. 134 ЦПК України закріплено правило, згідно якого разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Такого розрахунку позивач у позовній заяві не навела. Натомість, вказала про відсутність на той момент будь-яких витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Конструкція цієї норми, яка визначає її юридичний зміст свідчить про те, що суд має право, а не обов`язок відмовити стороні у відшкодуванні судових витрат у випадку неподання нею попереднього розрахунку.

Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат представник позивача подав 02.07.2020 (а.с.155-156). Просить поновити строк для подання попереднього розрахунку судових витрат, оскільки позивач після пред`явлення позову очікувала на його визнання відповідачем. Натомість, останній не лиш заперечив проти обґрунтованості позову, але й подав зустрічний позов, що зумовило необхідність скористатись правовою допомогою.

Суд не має підстав поновлювати позивачу строк для подання попереднього розрахунку судових витрат, оскільки положення статті 134 ЦПК України не передбачають такого повноваження суду. Натомість, суд погоджується з поважністю причин неподання попереднього розрахунку разом з першою заявою по суті спору і з огляду на це він не буде використовувати своє право відмовити позивачу у відшкодуванні судових витрат, яке передбачено у ч. 2 ст. 134 ЦПК України.

Як наслідок, питання про розподіл судових витрат буде розглянуто в загальному порядку.

Згідно заяви від 02.07.2020, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу становить 7000 грн., з яких станом на дату подання такої заяви позивач понесла судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Акт виконаних робіт, у якому міститься відповідний попередній розрахунок цих витрат (а.с.160) представник позивача подав разом з заявою від 02.07.2020. Крім того, одночасно подано копію квитанції від 02.07.2020 (а.с.160), яка підтверджує факт оплати позивачем гонорару в сумі 3000 грн. Правова допомога надавалась позивачу на підставі договору про надання правничої допомоги від 26.06.2020, копія якого також долучена до матеріалів справи (а.с.157-159). Повноваження адвоката підтверджуються ордером серії № 1028659 (а.с.176). Всі ці документи для відома направлені на електронну адресу відповідачу та його представнику, що стверджується знімком зображення комп`ютерного екрана (скріншотом) (а.с.162).

За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. ч. 4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому з огляду на положення ч. 3 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

За своєю юридичною природою, договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, зміст якого розкривається главою 63 ЦК України і за загальним правилом, перед його укладенням сторони користуються свободою розсуду щодо визначенні його умов, однак з врахуванням, серед іншого, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 6, 627 ЦК України).

Відповідно до пп. 4.2 п. 4 договору про надання правової допомоги, розмір гонорару визначається з розрахунку годин, витрачених адвокатом. Одна година роботи адвоката становить 600 грн.

Отже тим самим сторони узгодили порядок обчислення гонорару - погодинна оплата.

При цьому, згідно згаданого вище акту виконаних робіт, правова допомога полягала в наданні усної консультації по справі, ознайомлення із матеріалами справи, складення письмових пояснень, підготовки клопотання від 01.07.2020, а також заяви від 02.07.2020, договору про надання правничої допомоги, акта виконаних робіт, що в загальному тривало 5 год.

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Застосовуючи таку практику у межах цієї справи, суд погоджується з реальністю наданих позивачу адвокатських послуг, оскільки всі послуги, про які зазначено у акті виконаних робіт так чи інакше пов`язані з адвокатською діяльністю. Крім того суд не ставить під сумнів розумність цих витрат, та затрачений адвокатом час, оскільки надані послуги були об`єктивно необхідні та направлені на встановлення дійсних обставин справи.

Обов`язок доведення не співмірності судових витрат законом покладено на відповідача. Такого обов`язку сторона відповідача не виконала і тому, суд стягує з відповідача на користь позивача 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на те, що суд повністю задовольнив позовні вимоги за первісним позовом, в силу вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268,430 ЦПК України, ст. ст. 180-182, 183, 192 Сімейного Кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Первісний позов задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 768,40 грн. судового збору в дохід держави.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Леньо С. І.