ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5624/20 Справа № 212/1547/20 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо збагачувальний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 року, яке постановлено суддею Колочко О.В. у місті Кривому Розі та повний текст рішення складено 13 квітня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства ««Центральний гірничо збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що він перебував у трудових відносинах із відповідачем та працюючи на посаді машиніста бурової установки з позивачем 13 вересня 1991 року стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав ушкодження у вигляді опіку рук, обличчя та грудей. Крім того, 27 квітня 2008 року з позивачем стався нещасний випадок внаслідок якого позивач отримав ушкодження у вигляді закритого перелому 3 правої плечової кісти зі зміщенням відламків. Також позивач працював на підприємстві відповідача з 01 жовтня 2000 року по 21 червня 2003 року та з 09 липня 2004 року по 30 травня 2016 року на посаді машиніста бурової установки Петрівського кар`єру рудоуправління ВАТ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК». Висновком МСЕК від 10 грудня 2008 року позивачу первинно встановлено 5% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва від 13 вересня 1991 року. Після неодноразових переоглядів висновком МСЕК від 07 травня 2019 року позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності із них 40% по професійному захворюванню, 10% по трудовому каліцтву за актами Н-1 від 27 квітня 2008 року та Н-1 від 13 вересня 1991 року, встановлено третю групу інвалідності, безстроково. У зв`язку із отриманими трудовими каліцтвами та профзахворюваннями порушено нормальні життєві зв`язки позивача, який позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки постійно відчуває болі в шийному та попереково-крижовому відділі хребта, з іррадіацією в плечовий пояс та нижні кінцівки, що посилюються при рухах після фізичних навантажень, оніміння в них та оніміння в кистях, мерзлякуватість, побіління пальців рук на холоді та обмеження рухів у плечових, ліктьових та колінних суглобах, утруднену ходу, загальну слабкість, задишку при фізичному навантаженні, кашель сухий, біль за грудиною, втому. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги. Самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, що завдає позивачу душевного болю та страждань. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду суд в сумі 236 150 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь позивача 80 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі, визначеному в позовній заяві, а саме 236 150 грн., посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано, що внаслідок отриманого професійного захворювання та трудового каліцтва позивач відчуває суттєвий дискомфорт в повсякденному житті, викликаний значним обмеженням функцій опорно рухомого апарату, порушенням функцій органів дихання, систематичними больовими відчуттями, суттєвим зниженням працездатності організму. Наявність зазначених негативних явищ в житті позивача вказує на відсутність у нього можливості в значній мірі реалізовувати себе в професійній сфері, реалізовувати свої звички та бажання, нераціонально витрачати час, залучати додаткові зусилля для організації свого життя, що в свою чергу призводить до зниження якості життя.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про зміну рішення суду і ухвалення нового рішення про зменшення суми відшкодування моральної шкоди до 40 000 гривень, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Суд не взяв до уваги відсутність доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не врахував, що обидва нещасні випадки сталися з вини позивача, та на час настання нещасного випадку у 1991 році законодавство не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Крім того, розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції, не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Відзиви на апеляційні скарги не подавалися.

Учасники справи, належним чином, завчасно, повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи. Від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 15 березня 1984 року по 15 травня 1985 року працював на посаді помічника бурильника, з 15 березня 1985 року по 10 червня 1985 року слюсарем з ремонту гірн6ичого обладнання. З 02 лютого 1987 року по 01 лютого 1991 року працював на посаді бурильника, з 01 лютого 1991 року по 24 вересня 1996 року машиністом бурової установки. З 01 січня 2000 року по 21 червня 2003 року на посаді машиніста бурової установки. З 09 липня 2004 року 30 травня 2016 року працював на посаді машиніста бурової установки Петрівського кар`єру ВАТ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК» (а.с. 46-61).

Працюючі на підприємстві відповідача, під час виконання трудових обов`язків, з позивачем 13 вересня 1991 року стався нещасний випадок.

Відповідно до Акту №28 про нещасний випадок на виробництві від 17 вересня 1991 року з позивачем під час виконання своїх трудових обов`язків стався нещасний випадок, в результаті короткого замикання електричною дугою позивач отримав опіки рук, лиця та грудей (а.с. 18).

Згідно Акту №28 про нещасний випадок на виробництві від 17 вересня 1991 року, причиною настання нещасного випадку є незадовільна організація виробничих робіт (а.с. 18).

Відповідно до Акту №28 про нещасний випадок на виробництві від 17 вересня 1991 року, особами, які порушили Закон України «про охорону праці» є, зокрема працівники ВАТ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК» Лютий Л., ОСОБА_4 (а.с. 18).

Працюючі на підприємстві відповідача, під час виконання трудових обов`язків з позивачем 27 квітня 2008 року трапився нещасний випадок.

Згідно п. 6 Акту № 7/1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 23 грудня 2010 року позивач, пересуваючись по душовому відділенню лазні, поспішаючи втратив рівновагу і впав на підлогу, внаслідок чого позивач отримав травму правої руки (а.с. 22).

Відповідно до п. 7 Акту № 7/1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 23 грудня 2010 року, причиною нещасного випадку є недотримання заходів особистої безпеки під час перебування в санітарно побутовому приміщенні Петрівського кар`єру ВАТ «ЦГЗК» (а.с. 23).

Крім того, працюючі на підприємстві відповідача з 01 жовтня 2000 року по 30 травня 2016 року отримав хронічне професійне захворювання.

Відповідно до п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14 лютого 2017 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок праці на підприємстві відповідача, де він виконував роботи, які через недосконалість технологічного процесу буріння свердловин характеризувалися важкою фізичною працею та впливом підвищених концентрацій аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони (а.с. 31).

Згідно п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14 лютого 2017 року, причиною виникнення професійного захворювання у позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу (а.с. 32).

Висновком МСЕК від 10 грудня 2008 року позивачу первинно встановлено 5% втрати професійної працездатності в зв`язку з трудовим каліцтвом від 13 вересня 1991 року (а.с. 10).

При повторному переогляді висновком МСЕК від 19 жовтня 2010 року позивачу повторно встановлено 20% професійної працездатності в зв`язку з трудовим каліцтвом від 13 вересня 1991 року (а.с. 11).

Висновком МСЕК від 09 лютого 2011 року позивачу первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву від 27 квітня 2008 року, та повторно 5% % втрати професійної працездатності в зв`язку з трудовим каліцтвом від 13 вересня 1991 року (а.с. 12)

Висновком МСЕК від 04 квітня 2017 року позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності по професійному захворюванню, та повторно 10% по трудовому каліцтву від 13 вересня 1991 року та 27 квітня 2008 року (а.с. 13).

При повторному переогляді висновком МСЕК від 07 травня 2019 року позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності, з яких: повторно 40% - по професійному захворюванню, безстроково та повторно 10% втрати професійної працездатності по трудовим каліцтвам від 13 вересня 1991 року та 27 квітня 2008 року (а.с. 14).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача спричинену йому моральну шкоду у зв`язку з отриманим на виробництві професійним захворюванням та виробничими травмами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманими травмами та професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не взяв до уваги відсутність доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не врахував, що обидва нещасні випадки сталися з вини позивача, та на час настання нещасного випадку у 1991 році законодавство не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Акту №28 про нещасний випадок на виробництві від 17 вересня 1991 року з позивачем під час виконання своїх трудових обов`язків стався нещасний випадок, в результаті короткого замикання електричною дугою позивач отримав опіки рук, лиця та грудей, особами, які порушили Закон України «про охорону праці» є, зокрема, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Згідно з Акту № 7/1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 23 грудня 2010 року позивач пересуваючись по душовому відділенню лазні, поспішаючи втратив рівновагу і впав на підлогу, внаслідок чого отримав травму правої руки, обидва нещасні випадки визнані такими, що пов`язані з виробництвом. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Крім того право на відшкодування моральної шкоди відповідачем позивачу виникає не з дня настання нещасного випадку, а з дня встановлення висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 28 грудня 2008 року у зв`язку з отриманою виробничою травмою від 13 вересня 1991 року, з 09 лютого 2011 року у зв`язку з отриманою виробничою травмою від 27 квітня 2008 року та з 04 квітня 2017 року у зв`язку з отриманим професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд врахував що у зв`язку в хронічним професійним захворюваннями та виробничими травмами порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, оскільки останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання.

Так, в судовому засіданні встановлено, що внаслідок отриманого професійного захворювання та виробничих травм позивач відчуває суттєвий дискомфорт в повсякденному житті, викликаний значним обмеженням функцій опорно рухомого апарату, порушенням функцій органів дихання, систематичними больовими відчуттями, суттєвим зниженням працездатності організму. Наявність зазначених негативних явищ в житті позивача вказує на відсутність у нього можливості в значній мірі реалізовувати себе в професійній сфері, реалізовувати свої звички та бажання, нераціонально витрачати час, залучати додаткові зусилля для організації свого життя, що в свою чергу призводить до зниження якості життя.

У зв`язку з чим, доводи апеляційних скарг представника позивача та відповідача про те, що судом першої інстанції не враховано, роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», у зв`язку з чим вважає суму стягнутої моральної шкоди необґрунтованою, колегія суддів вважає безпідставними з вищенаведених підстав.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, відсоток втрати професійної працездатності,як по професійному захворюванню та і по виробничим травмам, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПрАТ «ЦГЗК»у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 80 000 гривень

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: