Провадження № 2/522/3163/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

16 червня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О. П.,

при секретарі Соболевій О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» (01014, м. Київ, вул. Звіринецька, 63), треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 2/12), Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б) про визнання припиненими зобов`язання, зобов`язання припинення вимог, заборонення звертати стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

12.09.2019р. до суду найшла позовна заява, в якій позивач просив: визнати припиненими зобов`язання ОСОБА_1 перед Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 травня 2007 року; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» припинити вимоги до ОСОБА_1 щодо здійснення платежів за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 травня 2007 року; заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» звертати стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру загальною площею 66,7 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м. (реєстраційний номер майна 18596139 згідно даних з Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер запису 469 в книзі: 644пр-92), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ).

Представник позивача ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» подав заяву про проведення судового засідання згідно ст. 247 ЦПК України.

Треті особи у судове засідання не з`явились, були сповіщені про дату час та місце судового засідання належним чином та своєчасно.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню на підставі наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з`ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Приписами ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що 14 травня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0. Згідно даного договору банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 128 000 швейцарських франків під 8,99 % річних на строк до 14.05.2028 року. Згідно умов кредитного договору (п.1.4.), кредит був наданий на придбання квартири, зазначеної пунктом 2.1 кредитного договору, а саме: квартири, що знаходиться за адресою у АДРЕСА_1 (п. 2.1. кредитного договору).

В забезпечення зобов`язань за кредитом було укладено іпотечний договір від 14.05.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. за реєстровим № 2225, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» придбане за кредитні кошти нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачем не оспорюється факт отримання кредитних коштів за договором про надання споживчого кредиту, також не оспорюється позивачем факт неповернення отриманого у банку кредиту та несплати процентів за користування кредитними грошима.

В обґрунтування своїх вимого позивач посилається на рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/13102/14-ц, яким у задоволені позову АТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено з підстав спливу строку позовної давності.

Сторонами по справі не заперечується, що квартира, яка була надана в іпотеку придбана за кредитні кошти.

Згідно умов іпотечного договору, сторони домовились, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед другими кредиторами (пп. 2.1.1. іпотечного договору). Порядок звернення стягнення зазначений у розділі 4 іпотечного договору, зокрема (п.4.2. іпотечного договору): на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, за застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя або договору про застереження вимог Іпотекодержателя. Звернення стягнення по застереженню здійснюється відповідно до розділу 5 цього іпотечного договору та відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.6. іпотечного договору). Розділом 5 іпотечного договору передбачені способи задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема: шляхом передачі предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя в порядку ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (п.5.3. іпотечного договору) та шляхом продажу Іпотекодержателем від свого імені предмет іпотеки за договором купівля-продажу в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частина друга стаття 11 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, з урахуванням можливих способів звернення стягнення на іпотечне майно.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Отже, спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

Отже, іпотекодержатель має у позасудовому порядку здійснювати захист свого цивільного права та інтересу, оскільки з приводу реалізації цього способу захисту сторони досягли домовленості у договорі іпотеки.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах.

Так, проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв`язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, - Верховний Суд дійшов такого висновку:

«Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 15.05.2017 року по справі № 643/4395/16-ц, від 05 липня 2017 року в справі № 369/5865/15-ц (провадження № 6-1840цс17), та у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року в справі № 509/4639/16-ц (провадження № 61-24936св18).

Також суд не приймає до уваги посилання позивача на пункт 7 абзацу другого частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким передбачено, що на момент укладення кредитного договору було передбачено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Пункт 7 абзацу другого частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачає заборони та не обмежує іпотекодержателя у праві в порядку та у спосіб, визначені Законом України «Про іпотеку» й іпотечним договором, задовольнити вимоги щодо невиконаного зобов`язання за рахунок предмета іпотеки (висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 760/16916/14-ц; висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17).

Отже, доводи позивача про відсутність у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з пропуском позовної давності для звернення з вимогою за основним зобов`язанням, а також щодо застосування до спірних правовідносин приписів пункту 7 абзацу другого частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року по справі № 520/17304/15-ц, у якій зазначено:

«59. Крім того, пункт 7 абзацу другого частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачає заборони та не обмежує іпотекодержателя у праві в порядку та у спосіб, визначені Законом № 1206-VII й іпотечним договором, задовольнити вимоги щодо невиконаного зобов`язання за рахунок предмета іпотеки (див. висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 760/16916/14-ц; висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17).

60. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає, що довід позивачки про відсутність у ТзОВ «Кей-Колект» права на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з пропуском позовної давності для звернення з вимогою за основним зобов`язанням, а також висновок апеляційного суду щодо застосування до спірних правовідносин приписів пункту 7 абзацу другого частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими».

Суд не приймає посилання позивача на неможливість виконання зобов`язань за кредитним договором з підстав припинення діяльності відділення №310 АКІБ «УкрСиббанк», як обставину за яку не відповідають сторони, тому що кредитний та іпотечний договори укладались з банком, як юридичною особою, зареєстрованою за законодавством України, отже закриття відділення №310 не припиняє його обов`язку за договорами та не позбавляє позичальника права здійснювати погашення кредиту в інших відділеннях банку або через інші банківські установи України.

Окрім того, згідно з п.1,2 ч.1 ст. 537 ЦК України, в разі відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; або у разі ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку, - боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори.

Доказів, що позивач скористався своїм правом у відповідності зі ст. 537 ЦК України та ним внесені належні кредиторові грошові кошти на депозит нотаріуса, або що відповідачі за даною справою (банки та фінансова установа) ухилялися від прийняття належного виконання за кредитним договором - позивачем не надано.

Відтак, суд вважає, що позивачем не доведено факт порушення його прав, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає способам захисту цивільних прав, визначених статтею 16 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

За загальним правилом (частини 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення цього суду у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якого суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, та враховує, згідно що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Керуючись ст.ст. 12,13,76-81,89,263-265,273, 354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» (01014, м. Київ, вул. Звіринецька, 63), треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 2/12), Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б) про визнання припиненими зобов`язання, зобов`язання припинення вимог, заборонення звертати стягнення на предмет іпотеки - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя

16.06.2020