Справа № 344/1174/19
Провадження № 2/344/631/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

за участі секретаря судового засідання Грегулецької Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позов представника ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

в позові вказано, що 09/07/2018 позивач та відповідач уклали договір про надання інформаційно-консультативних послуг із посередництва у працевлаштуванні за кордоном, відповідно до п. 1 якого відповідач прийняв на себе обов`язок надати послуги з посередництва, працевлаштуванні за кордоном, пошуку роботи за кордоном, за що позивач сплачує 4954 гривень. Відповідно до додаткової угоди відповідач зобов`язався надати позивачу послуги з посередництва у працевлаштуванні у Федеративній Республіці Німеччина на підприємстві по сортуванню пластикових і скляних пляшок. Позивач вважає договір недійсним, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1060 від 16 грудня 2015 р. «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном ліцензіат зобов`язаний провадити господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном у межах укладеного між ліцензіатом та іноземним суб`єктом господарювання зовнішньоекономічного договору (контракту) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, який повинен відповідати вимогам законодавства; зберігати документи про працевлаштування, надавати достовірну інформацію клієнту. Відповідач не надав позивачу послугу з працевлаштування в ФРН, позивачу було відмовлено у видачі візи до ФРН; позивач передав відповідачу 4954 гривень за послуги, хоча вважає, що відповідачу заборонено приймати оплату за такі послуги. Позивач відбув на роботу до Іспанії, але виконувана ним робота була нелегальною, оплата була заниженою, «виникали проблеми» із місцем проживання. Відповідач подав недостовірну інформацію про чисельність працевлаштованих ним осіб за кордоном, не вніс позивача в журнал обліку клієнтів. Тому позивач просив суд визнати зазначений договір недійсним, стягнути 4954 гривень безпідставно набутих грошових коштів, 32137 гривень реальних збитків, 150000 гривень моральної шкоди.

11/03/2019 відповідач подав відзив на позов, відповідно до якого спірний договір сторін є дійсним, добровільно, належно і повністю виконаний усіма сторонами договору та безпосередньо позивачем; сторонами було складено акт виконання спірного договору; відповідачем надано послуги, що передбачені договором із інформування та консультування позивача; за змістом ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з правочинів, договір сторін є правочином, ним встановлено обов`язки сторін, які вони добровільно прийняли та повністю виконали; будь-яких правових підстав недійсності договору позивачем не наведено; позов є надуманим, позбавленим правових підстав; позов заснований на введенні суду в оману та спрямовано на зловживання правами; підпис позивача на договорі однозначно свідчить про те, що він погодив умови договору та прийняв відповідні обов`язки на себе; положення ст. 1212 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних відносин сторін, оскільки кондикційне зобов`язання не існує одночасно із договірним зобов`язанням.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

Отже правові наслідки не прибуття в судове засіданні сторін та їх уповноважених представників покладено повністю на відповідні сторони.

Позивач повторно не прибув в судове засідання. Позивач не обґрунтував перед судом свого клопотання про виклик осіб для допиту їх в якості свідків. Так у відповідному клопотанні позивача не вказано, які саме обставини спору можуть повідомити суду свідки, яке значення відповідні обставини мають для вирішення даного спору, чи стосуються показання свідків предмету спору, чи не стосуються показання свідків змісту договірних відносин сторін.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов`язок доведення перед судом переконливості своїх доводів щодо виклику свідків процесуальним законом покладено безпосередньо на учасника. Який вніс на розгляд суду відповідне клопотання.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В ст. 218 ЦК України вказано, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Отже законом проголошено заборону встановлення змісту правочину, факту його вчинення, оспорення частин правочину показаннями свідків.

Спір між сторонами виник з приводу укладення та виконання правочину. Таким чином клопотання позивача про виклик свідків не обґрунтовано належними на те правовими підставами, а тому задоволенню не підлягає.

Крім цього відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже порушення порядку встановлення обставин за встановленими процесуальним законом засобами їх доказування має єдиний правовий наслідок - визнання їх недопустими.

Таким чином відповідне клопотання позивача було спрямовано виключно на порушення процесуального закону, а його єдиним наслідком є недопустимість доказів.

25/07/2019 представник позивача подав суду клопотання про витребування у відповідача доказів на обґрунтування претензій позивача.

Однак відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов`язок доказування обставин процесуальним законом покладено на відповідну заінтересовану сторону і не може бути перекладений на протилежну сторону.

Судом встановлено наступні обставини.

Позивачем зазначено в позові місце свого проживання АДРЕСА_1 .

Відповідно до повідомлення підприємства зв`язку від 07/02/2019, 10/02/2019, 02/04/2019 позивач не проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Представник позивача Хоптій М.В. повідомлений судом про час і місце розгляду спору за участі позивача, не прибув в судове засідання.

Також 28/03/2019 представник позивача подав суду клопотання про відкладення судового розгляду для заперечення відзиву відповідача.

Відповідно до витягу № відповідач є суб`єктом підприємницької діяльності.

09/07/2018 позивач та відповідач уклали договір про надання інформаційно-консультативних послуг із посередництва у працевлаштуванні за кордоном, відповідно до п. 1.1. якого посередник приймає на себе зобов`язання надати послуги з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном, зокрема щодо пошуку роботи за кордоном.

В розділі №2 договору вказано, що до обов`язків позивача належить ознайомлення позивача із законодавством про працю та статус іноземця у відповідній країні, надати інформаційні послуги з питань реалізації права на працю за кордоном, ознайомити з умовами роботи у потенційного роботодавця, підготувати резюме позивача, надати інформаційно-консультативні послуги в питань інтерв`ювання позивача.

Отже позивач та відповідач уклали договір, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався перед позивачем надати послуги з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном, зокрема щодо пошуку роботи за кордоном, а не працевлаштувати позивача за кордоном, в тому числі за місцями і умовами, про які вказано в позові, але які не передбачено в спірному договорі.

В ч. 4 ст. 43 ЦПК України вказано, що за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Позивач не подав суду будь-якого релевантного доказу обставини підроблення відповідачем документів на користь позивача та подання саме відповідачем таких документів до консульських установ ФРН, правові наслідки таких дій не визначені і предметом спору за змістом позовної заяви позивача.

Отже позивач не довів перед судом правдивість таких свої пояснень за змістом позову.

В п. 4.1. договору, укладеного сторонами вказано, що позивач зобов`язався перед відповідачем сплатити на користь відповідача 4954 гривень за надання йому інформаційно-консультаційних послуг, що передбачені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже позивач зобов`язався перед відповідачем сплатити на його користь 4954 гривень за надання йому інформаційно-консультаційних послуг, що передбачені договором.

У свою чергу відповідач зобов`язався надати позивачу інформаційно-консультаційні послуги, що передбачені договором.

У свою чергу позивачем пред`явлено до відповідача позов щодо незадоволення виконання відповідачем трудових обов`язків за його нелегальним працевлаштуванням в Іспанії. Разом з цим позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження обставини прийняття відповідачем обов`язку працевлаштувати позивача в ФРН чи Королівстві Іспанії.

На виконання договору сторін відповідачем надано позивачу інформаційно-консультаційні послуги щодо вимог до працівників із збору полуниці, спаржі, овочів та фруктів в Німеччині в різноманітні періоди з квітня по серпень.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

Таким чином сама по собі обставини складення та подання позивачем скарг щодо відповідача не визначена процесуальним законом в якості правової підстави для задоволення позову щодо стягнення з відповідача грошових коштів на користь позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Отже суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

09/07/2018 відповідач подав суду копію акту наданих послуг по договору про надання інформаційно-консультативних послуг, в якому вказано, що відповідач надав позивачу усі послуги, що були передбачені умовами спірного договору, а позивач отримав їх, надання послуг позивач підтвердив своїм особистим підписом, а також підписанням акту засвідчив відсутність у нього будь-яких претензій щодо повноти і якості отриманих послуг.

Таким чином позивач вчинив дві взаємно суперечливі дії подавши позов, в якому заперечив надання йому спірних послуг, їх прийняття, а також підписав акт виконаних робіт, в якому вказано, що позивач прийняв всі послуги від відповідача і у нього відсутні претензії щодо їх якості. Оскільки дві взаємно суперечливі обставини, які повідомляє позивач не є вірогідними одночасно, тому відповідачем доведено, що позивач надає неправдиві пояснення суду щодо фактичних обставин спору.

Отже пояснення позивача щодо обставин спору підлягають критичній оцінці з огляду на доведення відповідачем їх неправдивості.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад цивільного судочинства належить неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Таким чином позов позбавлений будь-яких правових підстав, спрямований на зловживання позивачем його правом на звернення до суду, а тому не підлягає до задоволення.

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

В параграфі 68 рішення в справі Європейського суду з прав людини «Birsan проти Румунії» вказано, що ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямована на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою».

Суд не є засобом для зловживання позивачем його правами та не толерує цього.

Крім цього Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 24 вересня 2014 року розглянув справу № 6-122 цс 14, предметом якої був спір про стягнення безпідставно набутих коштів. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Таким чином позивачу не гарантовано право на кондикційний позов за обставин укладення ним особисто договору з відповідачем щодо надання йому спірних послуг, прийняття позивачем відповідних послуг та їх повну оплату.

В ч. 1 ст. 204 ЦК України вказано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже саме на зацікавлену сторону - позивача покладено обов`язок спростування презумпції правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивачем не доведено жодної з правових підстав недійсності спірного правочину.

Натомість відповідачем спростовано усі доводи позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В ч. 3 ст. 22 ЦК України вказано, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Оскільки позивачем не доведено будь-яких правових підстав його позову, тому позов в частині стягнення грошових коштів з відповідача на користь не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Оскільки позивачем не доведено будь-яких правових підстав його позову, тому позов в частині компенсації моральної шкоди з відповідача на користь не підлягає до задоволення.

При цьому в ч. 4 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже негативні наслідки не виконання позивачем та його представником обов?язку щодо доведення обґрунтованості обставин, які мають значення для справи, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, процесуальним законом покладено безпосередньо на позивача.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов`язок надання суду доказів на обґрунтування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на позивача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Таким чином на позивача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов`язок на обґрунтування позову щодо порушення відповідачем зобов`язань перед позивачем.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

У Х В А Л И В:

в позові ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та стягнути 4954 гривень безпідставно набутих грошових коштів, 32137 гривень реальних збитків, 150000 гривень моральної шкоди, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.