ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року

м. Харків

Справа № 629/2899/19

Провадження № 22-ц/818/2994/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Котелевець А.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач - кредитна спілка «Лозівський взаємний кредит»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Харабадзе К.Ш.,

УСТАНОВИВ:

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту ПДЗ № 213 від 05.05.2017, що складається з простроченої суми боргу по кредиту по липень 2019 року включно в розмірі 6111,77 грн.; суми заборгованості по відсотках з застосуванням процентної ставки 54% річних за травень 2017 року - липень 2019 року включно в розмірі 3336,55 грн.; суми заборгованості по відсотках з застосуванням процентної ставки 90% річних за червень 2017 року - липень 2019 року включно в розмірі 1964,98 грн.; суми залишку по кредиту за серпень 2019 року - травень 2020 року в сумі 7581,60 грн., а також витрати по сплаті судового збору.

Позовна заява мотивована тим, що 05.05.2017 між ОСОБА_1 та кредитною спілкою «Лозівський взаємний кредит» був укладений договір споживчого кредиту ПДЗ № 213, за яким позичальнику було надано кредит в розмірі 17000 грн під 54 % річних, загальним строком користування 36 місяців, з обов`язком погасити кредит до 05.05.2020 згідно графіку (надалі Договір). Згідно з п. 3.1. Договору плата за користування кредитом (проценти) становить 54 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня оформлення кредиту. В разі порушення строку погашення кредиту, але не раніше першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому повинно було відбутися погашення кредиту, на прострочену суму платежу нараховується 90 % річних. Тип процентної ставки - фіксована. Сукупна вартість кредиту складає 54% (у процентному виразі) або 17892,91 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе проценти за користування кредитом. 05.05.2017 між ОСОБА_2 та кредитною спілкою "Лозівський взаємний кредит" був укладений договір поруки № 213/03-1, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати перед Кредитором за виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 за Договором. Також 05.05.2017 між ОСОБА_3 та позивачем на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за Договором був укладений договір поруки № 213/03-2. ОСОБА_1 своїх обов`язків за Договором належним чином не виконував, в результаті чого станом по липень 2019 року включно утворилася заборгованість позичальника у розмірі 6111,77 грн. Станом по липень 2019 року включно несплата позичальником траншів по кредиту призвела до виникнення заборгованості по відсотках з застосуванням процентної ставки 54% річних за травень 2017 року - липень 2019 року в сумі 3336,55 грн. Станом по липень 2019 року включно несплата позичальником траншів по кредиту призвела до виникнення заборгованості по відсотках з застосуванням процентної ставки 90% річних за весь час прострочення позичальником платежів за червень 2017 року - липень 2019 року в сумі 1964,98 грн. Станом по липень 2019 року включно залишок по кредиту, що підлягає достроковому стягненню за серпень 2019 року - травень 2020 року, складає 7581,60 грн. Позивачем на ім`я відповідачів направлялися листи нагадування, вимоги про виконання зобов`язання, однак боржники на них не відреагували та добровільно заборгованість за Договором не сплатили.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року позовні вимоги кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» прострочену суму боргу за договором з 05 травня 2017 року по 25 грудня 2018 року включно у розмірі 2657 гривень 81 копійки, заборгованість по відсотках з застосуванням процентної ставки 54 % річних з 05 травня 2017 року по 25 грудня 2018 року включно у розмірі 1732 гривні 59 копійок, заборгованість по відсотках з застосуванням процентної ставки 90 % річних з 05 липня 2017 року по 25 грудня 2018 року включно у розмірі 494 гривні 88 копійок.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» прострочену суму боргу з 26 грудня 2018 року по 05 липня 2019 року включно у розмірі 3453 гривні 96 копійок, суму залишку по кредиту з 05 серпня 2019 року по 05 травня 2020 року включно у розмірі 7581 гривня 60 копійок, заборгованість по відсотках з застосуванням процентної ставки 54 % річних з 26 грудня 2018 року по 05 липня 2019 року включно у розмірі 1603 гривні 96 копійок, заборгованість по відсотках з застосуванням процентної ставки 90 % річних з 26 грудня 2018 року по 05 липня 2019 року включно у розмірі 1470 гривень 10 копійок.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі взятих на себе за Договором зобов`язань щодо повернення отриманих у кредит коштів та сплати процентів належним чином не виконали. Тому суд з урахуванням доводів заперечень на позовну заяву, відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), стягнув в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 прострочену суму боргу з 26.12.2018 року по 05.07.2019 року включно, суму залишку по кредиту з 05.08.2019 року по 05.05.2020 року включно, заборгованість по відсотках з застосуванням процентної ставки 54 % річних з 26.12.2018 року по 05.07.2019 року включно та заборгованість по відсотках з застосуванням процентної ставки 90 % річних з 26.12.2018 року по 05.07.2019 року включно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального прав та неправильне застосування норм матеріального і просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що поручитель за змістом договору поруки не є споживачем послуг банку з кредитування, а навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника в договорі споживчого кредиту, тобто споживача, оскільки договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов`язку найманого працівника, або договором про намір здійснити такі дії. В позовній заяві кредитодавець не зазначає оплату останнього платежу по кредиту позичальником - ОСОБА_1 та не долучає до позовної заяви доказ про оплату кредиту. Згідно з підпунктом 3.3. пункту 3 Договору погашення кредиту та процентів здійснюватиметься щомісячно згідно графіку, що є Додатком № 1 до цього договору, платіжним дорученням на поточний рахунок Кредитодавця та/або за заявою Позичальника шляхом зарахування зобов`язань Кредитодавця по наданню кредиту не пізніше, ніж в останній робочий день поточного місяця, та/ або за заявою Позичальника шляхом зарахування зобов`язань Кредитодавця по наданню кредиту за іншим договором. За змістом підпункту 3.7. пункту 3 Договору, Позичальник проводить погашення кредиту та процентів за користування кредитом шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Кредитодавця. Згідно довідки від 19.06.2019 за № 19/06/3 про нарахування та сплату відсотків з застосуванням процентної ставки 54% за весь час прострочення Боржником платежів за період: травня 2017 року - липень 2019 року, останній платіж було здійснено у червні 2017 року. Згідно довідок від 19.06. 2019 за № 19/06/4 та за № 19/06/2 черговий та останній платіж за Договором було здійснено у червні 2017 року. Боржник, а відтак і поручитель, взяли на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 05.05.2020, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. В договорі Сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі Договору. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом. Банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором) пред`явити вимоги до поручителя з 05.02.2018 року (відповідно до довідки від 19.06.2019 р. за № 19/06/3), з 05.03.2018 року (відповідно до довідки від 19.06.2019 р. за № 19/06/4) та з 05.02.2018 року (відповідно до довідки від 19.06.2019 р. № 19/06/2) пред`явити вимоги до поручителя. Дана обставина залишилася поза увагою суду, що призвело до прийняття неправомірного рішення. В обґрунтування позовних вимог позивачем не надано обґрунтований розрахунок суми стягнення, а саме, відсутні посилання на первинні документи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на правовий висновок, викладений у постанові №1519/2-3165/11 Верховного Суду від 03.07.2019, відповідно до якого спільний розгляд позовних вимог до боржника і декілька поручителям не створює солідарного обов`язку до останніх. За змістом ч. 4 статті 559 ЦК України, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу.

Іншими відповідачами у справі судове рішення не оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу кредитна спілка (надалі КС) «Лозівський взаємний кредит» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення. Зазначає, що суд першої інстанції з урахування доводів заперечень на позовну заяву та вимог заяви про перегляд судового рішення застосував до спірних правовідносин вимоги ч. 4 ст. 559 ЦК України. В суді першої інстанції апелянт не ставив під сумнів як саме належність доказів, якими позивач обґрунтував позовні вимоги, так і правильність розрахунків. При ухваленні судового рішення судом першої інстанції враховано правовий висновок Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 1519/2-3165/11.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до п.п. 1,2,4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судовим розглядом установлено та вбачається із матеріалів справи, що відповідно до укладеного договору споживчого кредиту ПДЗ № 213 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 17000 гривень під 54 % річних, загальним строком користування на 36 місяці, з обов`язком погасити кредит до 05.05.2020, згідно графіку, що є додатком до Договору (надалі Договір, а.с.9-10).

Згідно п.3.3 Договору погашення кредиту та процентів здійснюватиметься щомісячно згідно графіку, що є Додатком № 1 до цього договору, платіжним дорученням на поточний рахунок кредитодавця та/або за заявою позичальника шляхом зарахування зобов`язань кредитодавця по наданню кредиту не пізніше, ніж в останній робочий день поточного місяця, та/або за заявою позичальника шляхом зарахування зобов`язань кредитодавця по наданню кредиту за іншим договором.

Згідно п. 3.1. Договору споживчого кредиту ПДЗ № 213 від 05.05.2017 плата за користування кредитом (проценти) становить 54% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня оформлення кредиту. В разі порушення строку погашення кредиту, але не раніше 1 числа місяця, наступного за місяцем, в якому повинно було відбутися погашення кредиту, на прострочену суму платежу нараховується 90% річних. Тип процентної ставки фіксована. Сукупна вартість кредиту складає 54% (у процентному виразі) або 17892,91 грн (у грошовому виразі) та включає в себе проценти за користування кредитом.

У пунктах 1.1., 2.1., 3.3. договору споживчого кредиту передбачений термін повернення кредиту, а також обов`язок погашення кредиту шляхом виконання окремих зобов`язань з внесення щомісячних платежів за цим договором згідно з відповідним графіком.

05.05.2017 між відповідачем ОСОБА_2 та КС «Лозівський взаємний кредит» був укладений договір поруки № 213/03-1. У відповідності до даного договору відповідач ОСОБА_2 зобов`язалася відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 в повному обсязі (а.с.11).

05.05.2017 між відповідачем ОСОБА_3 та КС «Лозівський взаємний кредит» був укладений договір поруки № 213/03-2. У відповідності до даного договору відповідач ОСОБА_3 зобов`язалася відповідати перед Кредитором за виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 в повному обсязі (а.с.12).

Згідно п. 5.1 Договорів поруки № 213/03-1, № 213/03-2 договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання.

Так, з наданих позивачем розрахунків вбачається, що з 05.05.2017 по 05.07.2019 включно прострочена заборгованість позичальника за основною сумою кредиту складала 6111,77 грн. (а.с. 10, 13), по відсотках з застосуванням процентної ставки 54% річних з 05.05.2017 по 05.07.2019 включно, - 3336,55 грн (а.с., 10, 14), по відсотках з застосуванням процентної ставки 90% річних з 05.06.2017 05.07.2019 включно, - 1964,98 грн (а.с. 15), залишок по кредиту, що підлягає достроковому стягненню 05.08.2019 05.05.2020, складав 7581,60 грн (а.с.16). Вказані розрахунки відповідачами у відповідності до вимог ст.81 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) спростовані не були.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що наявність заборгованості є підставою для її стягнення, але не погоджується з сумою стягнення та періодом стягнення, який визначив суд.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст. 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зменшуючи розмір простроченої заборгованості по кредиту, суд першої інстанції вважав, що відповідач прострочив погашення кредиту за період з 26.12.2018 по 05.07.2019 включно у розмірі 3453, 96 грн, у зв`язку з чим вказані грошові кошти повинні бути стягнуті в солідарному порядку з позичальника та поручителя ОСОБА_3 .

Разом з тим, ухвалюючи рішення у справі, судом першої інстанції не надано належної оцінки умовам Договору.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 526 та частина 1 статті 530 ЦК України).

Згідно зі статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11(провадження № 14-265 цс 18).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Договором від 05 травня 2017 року передбачене погашення основної суми кредиту та процентів шляхом сплати щомісячних платежів в обумовлені сторонами строки (а.с. 10).

Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

Вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (провадження № 14-70цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як убачається із матеріалів справи, пунктом 3.3 Договору визначений обов`язок позичальника здійснювати щомісячне погашення кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштами згідно графіку, що є Додатком №1, тобто 05 числа кожного поточного місяця (а.с. 10).

Тобто, сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

КС «Лозівський взаємний кредит» звернулося до суду з позовом 26 червня 2019 року, у зв`язку з чим вимоги до поручителя ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом та нарахованими і несплаченими процентами за користування кредитом за період з 26.12.2018 не можна вважати припиненими.

Враховуючи, що обов`язок здійснити погашення кредиту за грудень 2018 року повинно відповідно до умов Договору бути здійснене 05 грудня 2018 року, а з позовом позивач звернувся 26 грудня 2019 року, порука щодо погашення кредиту за грудень 2018 року є припиненою відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦПК України, у зв`язку з чим позовні вимоги до поручителя щодо стягнення заборгованості щодо погашення кредиту за грудень 2018 року задоволенню не підлягають.

Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання терміну виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 84), від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 63)).

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо стягнення з поручителя заборгованості з погашення кредиту по 05 липня 2019 року.

При зверненні до суду з позовом 26 червня 2019 року строк погашення кредиту за липень 2019 року не настав. Позивач мав право стягнути розмір погашення кредиту за липень 2019 року відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, але своїм правом не скористався. З урахуванням зазначеного, вимоги щодо стягнення з поручителя ОСОБА_3 заборгованості зі сплати погашення кредиту за липень 2019 року відповідно до п. 3.3 Договору задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що з поручителя ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню прострочена заборгованість за січень-червень 2019 року у розмірі 3141, 92 грн (450,9+521,20+497,94+, 536, 59+548+587, 29).

Вирішуючи питання про стягнення відсотків з застосуванням процентної ставки 54% річних по 05 липня 2019 року судом першої інстанції не враховано, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абзац 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

26 червня 2019 року КС «Лозівський взаємний кредит» змінив строк кредитування, у зв`язку зі зверненням до суду з позовом відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Враховуючи, що відсотки за грудень 2018 року відповідно до умов договору позичальник повинен був сплатити 05 грудня 2018 року, а з позовом позивач звернувся до поручителя 26 червня 2019 року, розмір відсотків за користування кредитним коштами у розмірі 54% річних підлягають стягненню за період з січня 2019 року по 26 червня 2019 року.

Згідно умов Договору визначених у додатку № 1 до договору та правом кредитодавця нараховувати відсотки до 26.06.2019 розмір нарахованих відсотків становить 2568, 39 грн (509,10 + 438,80 + 462,06 + 423,41 + 412 + 372,71 /30 х 26).

В той же час згідно розрахунку, наданого позивачем в обґрунтування своїх вимог (а.с. 14), за період з січня 2019 року по березень 2019 року позивачем за зазначений період обліковано сплату відсотків на загальну суму 1371, 15 грн (509,10+400+462,05).

Оскільки Договір не містить умов щодо порядку зарахування коштів у випадку наявності простроченої заборгованості та враховуючи, що згідно розрахунку позивача відповідна сплата облікована за січень-березень 2019 року, колегія судді вважає, що з ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню 1197, 24 (2568,39-1371,15) грн.

При цьому, сплачені відсотки у січні-березні 2019 року не було віднесено на погашення заборгованості, що виникла у ОСОБА_4 станом на грудень 2018 року, що також підтверджується розрахунком наданим позивачем та рішенням суду першої інстанції, яке в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Реалізація кредитором права на дострокову вимогу про повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, може реалізовуватись кредитором як шляхом пред`явлення позову до суду, так і шляхом направлення письмової вимоги боржнику, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Наявними в матеріалах справи доказами доведено, що за період з серпня 2019 року травень 2020 року залишок коштів, що були передані відповідачу за Договором та відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України підлягають достроковому поверненню, становить 7581, 60 грн, що підтверджується додатком 1 Договору. Тому колегія суддів погоджується з висновком суду щодо задоволення позову про стягнення в солідарному порядку зазначених грошових коштів з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Що ж стосується нарахування відсотків за користування кредитними коштами після порушення строку погашення кредиту, колегія суддів виходить з наступного.

В постанові від 23.05.2018 по справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду, частково задовольняючи позов про стягнення 3% річних, нарахованих згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, дійшла правового висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання,що врегульована частиною 2 статті 625 ЦК України.

Отже, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Аналогічний за змістом висновок застосування норм матеріального права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, підстав для відступу від яких не встановлено.

Відповідно п. 3.1 Договору сторони погодили, що у разі порушення строку погашення кредиту, але не раніше 1 числа місяця, наступного за місяцем, в якому повинно було відбутися погашення кредиту, на прострочену суму платежу нараховується 90% річних. Пунктом 3.2 передбачено, що нарахування процентів за цим договором здійснюється з урахуванням числа днів у календарному році. Кількість днів у році приймається за 360. Для цілей розрахунку процентів за кредитом використовується метод факт/360. Прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом не зупиняє нарахування процентів, крім випадку прийняття окремо рішення про це кредитодавцем (п. 3.6 договору).

Порука щодо погашення кредиту за грудень 2018 року є припиненою відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦПК України. Тому підстави для стягнення відсотків відповідно до вимог п. 3.1 Договору, ст. 625 ЦК України за порушення строків погашення кредиту за період до січня 2019 року з відповідача ОСОБА_3 відсутні.

Судовим розглядом встановлено, що протягом січня - червня 2019 року позичальником погашення кредиту (тіло кредиту) відповідно додатку № 1 до договору не здійснювалось.

Оскільки згідно умов Договору та графіку погашення кредиту та процентів ( а.с. 9 10) відповідач повинен був здійснювати оплату кожного 05 числа поточного місяця, право нараховувати відсотки у зв`язку з порушенням строків погашення кредиту у розмірі 90% річних за січень 2019 року у позивача виникло 01 лютого 2019 року, за лютий 2019 року з 01 березня 2019 року, за березень 2019 року з 01 квітня 2019 року, за квітень 2019 року з травня 2019 року, за травень 2019 з 01 червня 2020 року, за червень 2019 з 01 липня 2019 року, за липень 2019 року з 01 серпня 2019 року.

Звертаючись 26 червня 2019 року з позовом до відповідачів позивач просить стягнути суму заборгованості по відсотках з застосуванням процентної ставки 90% річних за червень 2017 року- липень 2019 року.

Станом на час звернення до суду з відповідним позовом відповідно до умов договору у позивача не виникло право нараховувати відсотки за підвищеною ставкою у зв`язку з несвоєчасним погашенням кредиту у червні 2019 року, оскільки таке право у останнього виникало 01 липня 2019 року, а з позовом кредитна спілка звернулась до суду 26 червня 2019 року, тобто вимоги є передчасними.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що після звернення 26 червня 2019 року до суду з відповідним позовом, позивач своїх позовні вимоги в подальшому не уточнював.

Враховуючи, що нормами цивільно-процесуального законодавства України не передбачено захист порушеного права на майбутнє, а станом на час звернення до суду з відповідним позовом у позивача не виникло право нараховувати відсотки у підвищеному розмірі у зв`язку з наявністю простроченої заборгованості за червень-липень 2019 року, у задоволені позовних вимог щодо стягнення заборгованості зі сплати відсотків відповідно до вимог ст. 625 ЦК України щодо несвоєчасно здійснених платежів за червень-липень 2019 року слід відмовити.

Таким чином, задоволенню підлягають лише позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за порушення строків погашення кредиту за січень - травень 2019 року.

Так, при наявності заборгованості зі сплати погашення кредиту за січень 2019 року згідно графіку становить 450, 90 грн. у зв`язку чим за період з 01.02.2019 по 26.06.2019 розмір відсотків становить 164,58 грн (459, 90х90%/360 х 146 (кількість днів між 01.02.2019 та 26.06.2019).

За лютий 2019 року розмір відсотків за період з 01.03.2019 по 26.06.2019 становить 153,75 грн (521,20х90%/360х118).

За березень 2019 року розмір відсотків за період з 01.04.2019 по 26.06.2019 становить 108,30 грн (497,94х90%/360х87).

За квітень 2019 року розмір відсотків за період з 01.05.2019 по 26.06.2019 становить 76,46 грн (536,59х90%/360х57).

За травень 2019 року розмір відсотків за період з 01.06.2019 по 26.06.2019 становить 35,52 грн (548х90/360х26).

Таким чином, загальний розмір відсотків розрахованих відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, у зв`язку з порушенням погашення кредиту за січень-травень 2019 року у поручителя ОСОБА_3 становить 538,11 грн.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 367 ЦПК України).

Рішення суду в частині визначення розміру заборгованості ОСОБА_1 з нарахуванням відповідних відсотків з червня 2017 року, колегією суддів не переглядалось, оскільки ОСОБА_1 та кредитною спілкою останнє не оскаржувалось.

З розрахунку наданого позивачем вбачається, що за Договором на погашення відсотків відповідно до вимог ст. 625 ЦК України сплачено у січні 490, 90 грн. та в березні 2019 року 337, 95 грн ( а.с. 15).

В споживчому договорі не врегульовано зарахування коштів між платником та одержувачем.

Судом першої інстанції визначено заборгованість ОСОБА_4 за період з 05.07.2017 по 25.12.2018 в розмірі 494, 88 грн, що відповідає розрахунку відсотків наданим кредитною спілкою щодо розміру заборгованості станом на грудень 2018 року.

Таким чином, при наявності заборгованості у грудні 2018 року платіж здійснений у січні 2019 року у розмірі 490,90 грн не було віднесено на погашення заборгованості в хронологічному порядку, тобто починаючи з такої, що виникла у найдавніший період, а була зарахована як сплата відсотків за січень 2019 року.

Враховуючи, що в межах строку дії договору поруки у зв`язку з простроченим виконання зобов`язань щодо погашення кредиту в частині платежів за січень - травень 2019 року розмір відсотків розрахованих відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України становить 538,11 грн та у вказаному періоді здійснено оплату на загальну суму 888, 14 грн, у задоволені позову цій частині до ОСОБА_3 щодо солідарної відповідальності з позичальником слід відмовити.

З урахуванням вищезазначеного, позовні вимоги КС «Лозівський взаємний кредит» щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості підлягають частковому задоволенню на загальну суму 11920,76 (3141, 92 +1197, 24 + 7581, 60) грн.

Інші доводи апеляційної інстанції не дають підстав для задоволення вимог апеляційної скарги у повному обсязі.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідно до вимог ст. 352 ЦПК України рішення суду першої інстанції оскаржувалось поручителем ОСОБА_3 . Іншими сторонами по справі судове рішення не оскаржувалось.

Доказів того, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уповноважували ОСОБА_3 представляти їх інтереси в суді апеляційної інстанції та внаслідок чого остання звернулась до суду відповідно до вимог ст. 352 ЦПК України для захисту їх прав, суду надано не було.

З урахуванням зазначеного, рішення суд в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Посилання в апеляційній скарзі, що спільний розгляд позовних вимог кредитора до боржника і декільком поручителям не створює солідарного обов`язку для останніх, висновків суду першої інстанції в частині позовних вимог КС Лозівський взаємний кредит» про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не спростовують.

Норми права, що регулюють інститут поруки, не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що позивач уклав окремі договори поруки з фізичними особами (поручителями) - відповідачами у розглядуваній справі.

Відповідно до частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Тому з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором позичальника (боржника за основним зобов`язанням) з кожним із поручителів кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.

У цій справі позивач заявив вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з двох поручителів.

Право особи заявити однорідні позовні вимоги до кількох відповідачів передбачено у процесуальному законі незалежно від того, чи існує між цими відповідачами солідарне зобов`язання.

Спільний розгляд позовних вимог кредитора до боржника за основним зобов`язанням і кількох поручителів не створює солідарного обов`язку для останніх.

Аналогічний висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (провадження № 14-219цс19).

У справі, яка переглядається, позовні вимоги ґрунтуються на окремих договорах поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники.

З урахуванням вищезазначеного суд першої інстанції при ухваленні судового рішення від 26.02.2020 врахував правовий висновок Великої Палата Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 та стягнув заборгованість у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Судове рішення не містить висновків щодо солідарного виконання зобов`язань між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано обґрунтований розрахунок суми стягнення, а саме відсутні посилання на первинні документи, не є підставою для зміни чи скасування судового рішення.

Під час розгляду справи позивачем наданий детальний розрахунок кредитної заборгованості з урахуванням платежів на її погашення. Звертаючись до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення так і під час розгляду справи після скасування судового рішення відповідач ОСОБА_3 не ставила під сумнів як саму належність доказів, якими позивач обґрунтовував позовні вимоги, так і правильність розрахунків. Само лише посилання на відсутність посилання на первинні документи в розрахунку не може бути безспірною підставою для відмови у задоволені позову. Під час перегляду справи судом апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_3 не надано будь-яких обґрунтувань чи доказів на спростовання розрахунків здійснених позивачем. Доказів того, що кредитором не враховано будь-який платіж здійснений на погашення заборгованості за кредитним договором, суду надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні, колегія суддів відповідно до вимог ст. 141, п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України здійснює перерозподіл судового збору, та витрат, пов`язаних з розглядом справи, про відшкодування яких було заявлено.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами першою-другою цієї статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Звертаючись до суду першої інстанції з позовними вимогами позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн (а.с.1) та 31 грн. поштових витрат, понесених у зв`язку з направленням заперечень на заяву про перегляд судових рішень про компенсацію яких було заявлено до ухвалення судового рішення у справі (а.с. 116-117).

За наслідками розгляду апеляційної скарги позовні вимоги задоволено на загальну суму 11920,76 грн(62,76%), та враховуючи висновок щодо солідарного стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягає сплаті судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 612,54 грн (1952х62,76%/2).

За наслідками розгляду апеляційної скарги вимоги апеляційної скарги задоволено на суму 2188,86 грн (14109,62 (стягнуто рішенням суду першої інстанції) 11920,76 (сума стягнення за наслідками розгляду апеляційної скарги)) грн., що становить 11,52% від заявлених позовних вимог.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 травня 2020 року ОСОБА_3 звільнено від сплати судового збору у розмірі 2881, 50 грн за подання апеляційної скарги, у зв`язку з чим відповідно до вимог ч. 10 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів не здійснює зменшення розміру судових витрат які покладені на ОСОБА_3 у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та наявність підстав для зміни судового рішення в частині розміру заборгованості та розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року змінити в частини позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку та розподілу судових витрат.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» ( рахунок НОМЕР_3 в АТ «УкрСиббанк» м. Харків МФО 351005, ) заборгованість за договором споживчого кредиту ПДЗ № 213 від 05.05.2017 у розмірі 11920 (одинадцять тисяч дев`ятсот двадцять ) грн 76 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» ( рахунок НОМЕР_3 в АТ «УкрСиббанк» м. Харків МФО 351005, ) судові витрати у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції у розмірі 612 (шістсот дванадцять ) грн 54 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду , у випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 листопада 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Н.П. Пилипчук