Справа № 314/5496/19
Провадження № 2/314/452/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2020 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі:

Головуючого судді Мануйлової Н.Ю.,

секретар судового засідання Рясна А.В.,

за участю позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом ) сторін цивільну справу №314/5496/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДМОНТАЖСНАБ» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом доТовариства з обмеженою відповідальністю «БУДМОНТАЖСНАБ» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що, будучи пенсіонером, знайшов собі підробіток у ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ», директор якого, ОСОБА_2 , запропонував роботу охоронником на очисних спорудах в м.Вільнянськ. Останній обіцяв виплачувати заробітну плату щомісячно не менше ніж мінімальна заробітна плата. Заяву про прийом на роботу позивач написав та передав цьому директорові, інших документів останній від позивача не просив. Позивач вийшов на роботу 03.03.2019 року, разом з ним працювало ще чотири охоронця. Чергування було за схемою «доба на троє». Виходи на роботу реєструвалися в Журналі обліку виходу охорони (сторожів) на роботу, де зазначалась дата прийняття зміни, підпис прийняття об`єкта та підпис про здачу об`єкта наступному охороннику . В журналі є записи, що позивач приймав зміну від попереднього охоронника у відповідні дати протягом березня - червня 2019 року. Відповідач заробітну плату спочатку платив, а потім перестав платити позивачу та іншим працівникам, тому з 12.06.2019 позивач перестав виходити на роботу. Після цього неодноразово звертався до директора підприємства з вимогою сплатити заробітну плату за відпрацьований час, й директор ОСОБА_2 перерахував позивачеві на картковий рахунок 04.07.2019 суму 1989,95 грн. та 20.08.2019 суму 1996 грн. Таким чином, позивач вважав, що директор визнав, що повинен виплатити заробітну плату позивачеві та визнав факт роботи позивача охоронником на очисних спорудах в м.Вільнянськ. На вимогу працівників про виплату заробітної плати, ОСОБА_2 14.06.2019 надав розписку про те, що він погасить борг по заробітній платі працівникам ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ» та вказав відповідні прізвища, у тому числі позивача. Працівники також зверталися до депутата обласної ради ОСОБА_3 з проханням допомогти змусити ОСОБА_2 погасити борг по заробітній платі.

Вищезазначені обставини, на думку позивача, також можуть підтвердити свідки. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі ст. ст. 41,43 Конституції України, ст. ст. 24, 95, 232,233 КЗпП України , ст.ст. 9, 10 Закону України «Про оплату праці» позивач просив визнати його таким, що працював в період з 03.03.2019 по 11.06.2019 в ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ» на посаді охоронника та стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 10619, 55 грн. із розрахунку мінімальної заробітної плати, яка на відповідний час становила 4173 грн.

Представник відповідача надав відзив, в якому зазначив, що позивач не працював на посаді охоронника у ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ», у штатному розписі такої посади не значиться, записів в трудовій книжці у позивача немає, таких вимог щодо внесення відповідних записів не висував, будь-яких заяв від позивача про прийняття на роботу до відповідача не надходило, таких заяв не приймалося, записів у трудову книжку позивача відповідач не здійснював, наказів про прийняття на роботу не видавав. Журнал обліку виходу охорони, який наданий позивачем, не є офіційним документом, у відповідача такий журнал відсутній. Крім того, останній не містить ні підписів уповноважених осіб відповідача, ні печаток, не є прошитим та пронумерованим, тому не може бути визнаний як доказ.

Не може бути відповідним доказом й розписка з тих же підстав. Так само, не є доказом визнання трудових правовідносин факт перерахування коштів позивачеві, оскільки такий факт мав місце при перерахуванні коштів від фізичної особи, а не від ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ» чи як від його посадової особи. Позивачем порушено тримісячний строку звернення до суду.

У відповіді на цей відзив позивач зазначив, що реквізитів журналу обліку та розписок законодавством не встановлено, право на звернення до суду з вимогою стягнення заробітної плати строком не обмежено.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_4 показав, що з позивачем працював у березні та квітні 2019 року, плату отримував без відомості, з січня 2019 року розписувався у списку про отримання коштів, у них був журнал, де вносилися відомості про чергування.

Свідок ОСОБА_5 показав, що на очисних спорудах працював сторожем, а позивач працював з 2019 року, гроші не отримали, за 3 місяці не заплатили, ОСОБА_6 особисто не знав, працював з кінця 2017 року по липень 2019 року, пішов тому що не платили гроші, прораб ОСОБА_7 просив чекати і обіцяв виплатити кошти, підписував якісь договори, але на руках нічого не маю, в трудовій книжці відомостей про працю в ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ» не має, гроші виплачувалися з рук в руки.

Свідок ОСОБА_8 показав , що працював в охороні, начальник ОСОБА_2 , а організація в якій працювали не пам`ятає , влаштовувався на роботу по договору, ОСОБА_1 ще працював, а ОСОБА_8 звільнився у березні. Неодноразово звертався до начальника щодо заробітної плати, давали розписку , але досі не виплатили, ОСОБА_7 забрав договори і ксерокопії паспортів.

Свідок ОСОБА_12 показав, що працював різноробочим на очисних спорудах у м. Вільнянськ з серпня 2017 року по лютий 2019 року, ОСОБА_1 працював в охороні, прораб ОСОБА_7 реєстрував вихід в журналі, знав, що охороні також не платили, розписувався в табелі отримання заробітної плати , отримував її готівкою та розписувався в журналі, з березня він записував, хто вийшов на зміну.

Свідок ОСОБА_13 показав, що працював різноробочим в ТОВ з квітня 2018 по квітень 2019, надавав при влаштуванні ксерокопію паспорта, ІПН, йому пояснили, що працює він за договором , відповідно до якого кожного тижня зарплата, так і було, а потім почали затримувати її, ОСОБА_1 працював в охороні, ОСОБА_13 розписувався в журналі, коли прийшов, коли пішов, обсяг робіт визначав прораб.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, поясненнями сторін, іншими доказами приходить до висновку про відсутність тих підстав для задоволення позову, які були заявлені позивачем, враховуючи наступне.

Так, у відповідності до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється.

Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом,

Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Тобто, підставою виплати заробітної плати є наявність саме трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Отже, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору.

Згідно частини першої статті 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Отже, суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання відповідних документів, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

Згідно статуту відповідача ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ» таке товариство є самостійним господарюючим суб`єктом, трудові відносини працівників з Товариством виникають на підставі трудових договорів(контрактів) і регулюються законодавством України про працю, Кодексом законів про працю України, Законами України «Про оплату праці», «Про відпустки», іншими законодавчими та нормативними актами України та цим Статутом. Товариство самостійно визначає загальну кількість працюючих , визначає порядок найму працівників, розпорядок дня, форми і системи оплати праці, порядок надання вихідних і відпусток.

При цьому, відсутні докази того, що штатним розкладом відповідача у 2019 році передбачалася посада «охоронника».

Суд також враховує, що позивач не звертався з вимогою про внесення записів до трудової книжки, належного оформлення трудових відносин тощо.

З огляду на вищезазначені положення законодавства позивач повинен був дотримуватися умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме писати заяву про прийняття на роботу, подати паспорт, трудову книжку, інші документи у випадках передбачених законодавством. Позивач лише зазначив, що написав заяву про прийняття на роботу та надав ОСОБА_2 , проте належних та допустимих доказів цього не надав, наприклад екземпляр заяви в якій містилися б відмітка , штамп чи підпис посадової особи відповідача з датою про отримання такої заяви тощо.

Таким чином , судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач писав заяву про прийняття на роботу, надавав відповідачу трудову книжку та інші документи,отримував наказ про прийняття на роботу чи укладав з відповідачем саме трудовий договір. Тобто, позивач фактично усвідомлював відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем, а отже й погоджувався з цим.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснювалось, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Проте встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе лише при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

За наслідками судового розгляду даного спору не встановлено виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку відповідача, забезпечення останнім робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу, а також не встановлено, що розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу позивачем провадилася робота.

Щодо свідків, які надавали пояснення в суді, то жоден з них не надав трудової книжки, чи інші докази роботи саме в ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ».

Обставин, які б дали суду підстави для спростування указаних висновків матеріали справи не містять.

Зокрема ксерокопії сторінок на яких містяться дані про чергування та дані про вхід/ вихід, які позивач вважав «Журналом обліку виходу охорони (сторожів) на роботу ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ»» та «Журналом обліку виходу на роботу працівників ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ» (очисні споруди)» відповідно не може бути свідченням наявності трудових відносин між сторонами та наявності обліку використання робочого часу позивача, оскільки згідно наказу Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» первинним обліковим документом щодо обліку використання робочого часу на підприємствах є табелі обліку використаного робочого часу, типова форма якого встановлена цим наказом. Надані ксерокопії журналів не є табелем обліку використаного робочого часу. Таким чином, самі по собі надані позивачем ксерокопії журналів не може свідчить про наявність трудового договору. Крім того, надані ксерокопії не містять даних про те, що взагалі здійснювалося ведення саме журналу з найменуванням «Журнал обліку виходу охорони (сторожів) на роботу ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ» чи «Журнал обліку виходу на роботу працівників ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ» (очисні споруди)». Так, на перших наданих сторінках, де вказується найменування «журналу» міститься лише підпис самого позивача, така сторінка не підшита з іншими сторінками , які на думку позивача є відповідним журналом, а загалом сторінки не прошиті, не скріплені печаткою та підписом уповноваженою ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ» особою. Таким чином, відсутні належні та допустимі докази того , що надані ксерокопії позивачем складають саме журнали виходу на роботу працівників ТОВ«БУДМОНТАЖСНАБ» та того, що ці журнали взагалі сформовані відповідальною особою ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ», з урахуванням відсутності такого журналу в оригіналі чи належно засвідченої копії та відсутності будь-яких реквізитів, які могли б свідчити про зворотне. Крім того, такі журнали можуть формуватися в цивільно-правових відносинах на підставі цивільно-правових угод з метою фіксування та контролю виконання робіт , послуг тощо.

Так, виходячи зі змісту статті 21 КЗпП України, трудовий договір спрямований на здійснення та забезпечення трудових функцій працівника. За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Цивільно-правовий ж договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання (отримання) певного результату праці. За цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Так, згідно ст. 626 ЦК України цивільно-правовий договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором

Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від виконання робіт та надання послуг є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є надання послуги, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності та отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою діяльність пов`язану з наданням послуги.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, суд першої інстанції враховує, що позивач не надав доказів звернення до відповідача у період з 03.03.2019 року по 11.06.2019 року із заявою про укладення трудового договору, доказів оформлення наказу (розпорядження) про прийняття її на роботу, ознайомлення з правилами внутрішнього трудового розпорядку з визначенням робочого місця, підпорядкування цим правилам та вимогам охорони праці та техніки безпеки.

Водночас матеріали справи не містять й даних про те, що позивач отримував оплату саме за виконану роботу відповідно до норм ст.ст. 94-97 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці», а також про надання йому впродовж зазначеного періоду встановлених трудовим законодавством гарантій, пільг та компенсацій. Позивач не надав доказів, що впродовж вказаного періоду відповідачем відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» за нього сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок, що підлягав нарахуванню на суму нарахованої заробітної плати.

Згідно довідки про доходи, виданої ГУ Пенсійного Фонду України в Запорізькій області позивач ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на обліку в Запорізькому приміському об`єднаному управлінні ПФУ в Запорізькій області, отримує пенсію за віком, з квітня 2019 року по вересень 2019 року всього виплачено пенсії 13870,41 грн.

За змістом ст. 21 , 32 КЗпП України до істотних умов праці зокрема належить система та розмір оплати праці.

За змістом ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Проте в матеріалах справи відсутні будь-які первинні документи з обліку праці та зарплати за спірний період.

Позивачем по справі не надано документів, що підтверджують виконання ним трудових обов`язків, розрахунково-платіжних відомостей чи інших документів з обліку праці та зарплати за відповідний період, а також даних щодо встановленої відповідачем системи оплати праці, виходячи з якої повинна обраховуватись заробітна плата.

Згідно інформаційної довідки АТ КБ « ПриватБанк» щодо операцій по рахунку ОСОБА_1 , останньому поповнено рахунок готівкою в терміналі самообслуговування на 1996 грн. 20.08.2019 та 1989,95 грн. 04.07.2019, платником зазначено ОСОБА_2 , при цьому відсутні відомості про платника саме як ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ» чи як посадової особи зазначеного ТОВ, або про призначення платежу саме як сплата заробітної плати .

Розписка ж ОСОБА_2 від 14.06.2019 щодо гарантування оплати заробітної плати до 29.06.2019 подана лише в ксерокопії, оригінал відсутній та не визначає конкретного розміру заробітної плати чи систему оплати праці або інші умови праці, тобто не є ані трудовим договором, ані належним доказом наявності заборгованості із заробітної плати чи наявності трудових правовідносин між сторонами.

Так, наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 р. N 1000/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.06.2015р. за N736/27181, затверджено Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях (далі - Правила). Ці Правила встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності.

Відповідно до п.1 ч.3 розділу ІІ Правил на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Згідно з п. 1 глави 4 розділу II Правил датою документа є відповідно дата його підписання, затвердження, прийняття, реєстрації або складення (для актів), засідання колегіального органу (для протоколів). Дату оформляють відповідно до ДСТУ 4163-2003 цифровим або словесно-цифровим способом. Усі реквізити на документі, пов`язані з його проходженням і виконанням, датуються і підписуються. Дата документа проставляється посадовою особою, яка його візує, погоджує або затверджує. Дата зазначається нижче підпису ліворуч (п. 2 глави 4 розділу II Правил).

Крім того, під час реєстрації документа його дата проставляється працівником служби діловодства в лівій верхній частині документа на спеціально відведеному місці на бланку (пп. 3 п. 4 розділу II Правил). У документах, складених не на бланку (заяви працівників, доповідні записки, довідки тощо), дата проставляється автором документа нижче підпису (п. 3 глави 4 розділу II Правил).

У разі застосування автоматизованої системи реєстрації документів може використовуватися штрих-код. Для вихідних документів штрих-код включає реєстраційний індекс і дату документа (п. 6 глави 3 розділу III Правил).

При цьому, в силу пункту 1 Правил ці Правила встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності (далі - установи). Ці Правила є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами.

Таким чином, ані розписка ОСОБА_2 , ані факт перерахування коштів від останнього на банківський рахунок позивача не можуть вважатися належними та допустимими доказами на підтвердження виконання позивачем трудових обов`язків та наявності у відповідача заборгованості перед позивачем.

В частині ж цивільно-правових, не трудових відносин, зокрема в частині надання розписки та перерахування коштів на рахунок позивача, враховуючи межі позовних вимог, суд оцінку в дійсній справі не надає.

Також, суд вважає за необхідно зазначити, що відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Аналогічний правовий висновок, підстав для відступлення від якого не вбачила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду під час касаційного перегляду 10 жовтня 2019 року справи № 243/2071/18, висловлений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 408/3267/17, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 227/5138/18.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

У постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 522/4807/15-ц (провадження № 61-13454св18) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою. Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що на час спірних правовідносин відповідно до вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України позивач ОСОБА_1 не міг бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини суду не надано. Надані позивачем на підтвердження заявлених вимог докази та показання свідків також не підтверджують обставин, що підлягають доказуванню у даному спорі, а тому судом відхиляються.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про оплату праці», ст.ст. 21, 24, 94 КЗпП України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76, 80, 81, 141, 258-259, 263-265, 350, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДМОНТАЖСНАБ» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 06.11.2020.

Суддя Наталія Юріївна Мануйлова

06.11.2020