Новосанжарський районний суд Полтавської області
Справа № 542/986/20
Провадження № 2/542/553/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2020 року смт Нові Санжари

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Шарової-Айдаєвої О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Рибки Ю.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Нові Санжари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

21 серпня 2020 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (надалі також - відповідач, ОСОБА_2 ), в якій просила: позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 25 серпня 2020 року позовна заява залишена без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с. 14).

На усунення недоліків позивачем до суду 26 серпня 2020 року надані документи відповідно до ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 14 серпня 2020 року вказана позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання (а.с. 23).

Ухвалою суду від 30 вересня 2020 року вирішено повідомити відповідача про розгляд справи шляхом поміщення на веб-сайті «Судова влада України» оголошення про призначення справи до розгляду (а.с. 32-33).

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 15 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, повідомлено відповідача про розгляд справи шляхом поміщення на веб-сайті «Судова влада України» оголошення про призначення справи до розгляду (а.с. 42-43).

Аргументи учасників справи

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що їй на праві особистої власності належить житловий будинок з допоміжними господарськими побудовами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час в належному їй будинку зареєстрований ОСОБА_2 , який фактично більше п`яти років в зазначеному житловому будинку не проживає та в 2012 році, з моменту реєстрації, переїхав в іншу місцевість. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється.

Відповідач правом надати відзив на позовну заяву не скористався, копії ухвал направлялись на адресу зареєстрованого місця проживання, однак рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення повернулись до суду із позначкою поштового відділення «адресат не проживає», «адресат вибув». (а.с. 35, 39, 48).

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований без її відома її родичкою, яка здійснювала оформлення документів на відповідний будинок. З квітня 2012 року ОСОБА_2 не мешкає в будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 ОСОБА_2 не є її родичем та не є її членом сім`ї.

Відповідач в судове засідання не з`явився і не повідомив суд про причини неявки, заяви про розгляд справи без його участі чи відзиву на позов не надав.

Згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суд іншої адреси.

Так, у поштових повідомленнях (а.с. 35-36, 39-40, 47-48) були проставлені відмітки про непроживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , за якою вказана особа є зареєстрованою у встановленому законом порядку (а.с. 22). Крім того, виклик відповідача до суду був здійснений й через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 32-33, 42-43).

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши всі матеріали справи, встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, та є власником житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про праву на спадщину НОМЕР_1 від 04.01.2012.

Судом встановлено, що згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 220607481 від 17.08.2020 (а.с. 5), позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 11.07.2011 року, по АДРЕСА_1 знаходяться житловий будинок та господарські будівлі, власником яких є ОСОБА_1 , позивач у справі (а.с. 6).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області № 02-29/89 від 29.05.2020 (а.с. 11) ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

З довідки Виконавчого комітету Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області № 02-29/90 від 29.05.2020 вбачається (а.с. 12), що відповідач ОСОБА_2 фактично не проживає з моменту реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , - 24.10.2012.

Оскільки позивач є власником вказаного будинку, вона звернулась до суду із вимогою про визнання відповідача, який зареєстрований, але не проживає у вказаному будинку, таким, що втратив право користування житловим будинком, з метою усунення порушень свого права власності.

Надаючи оцінку вимогам позивача, суд виходить з наступного.

Норми права, які підлягають застосуванню

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами частини 1 статті 264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 Житлового кодексу УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме: без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із статтею 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги, суд враховує також роз`яснення, викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, за змістом яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Висновки щодо правозастосування

Надаючи оцінку дослідженим обставинам справи та викладеним нормам права, суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, зареєструвавшись за вказаною адресою, фактично не проживав за нею з моменту реєстрації з 24.10.2012, тобто більше ніж вісім років.

Позивачем пояснено, що ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, вона не перебуває з ним у родинних відносинах. Успадкувавши житловий будинок АДРЕСА_1 , вона не надавала дозволу на здійснення реєстрації ОСОБА_2 у ньому. Про те, що вказана особа зареєстрована у її будинку, позивач довідалась під час підготовки документів для продажу цієї нерухомості.

Причин, які вказували на поважність причин не проживання відповідача у вказаному будинку, судом не встановлено, відповідачем не наведено.

Підстави вважати, що позивачка чинить перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням, чи існують інші поважні причини не проживання відповідача у спірному будинку відсутні.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачем надано достатні належні та допустимі докази на підтвердження факту, що відповідач не проживає у спірному житловому будинку більше року без поважних причин.

Водночас, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які спростовують позовні вимоги.

Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання ОСОБА_2 таким, який втратив право користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Отже, позов необхідно задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 259, 263-265, ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, як втратив право користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Полтавського апеляційного суду через Новосанжарський районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 23 листопада 2020 року.

Суддя О.О. Шарова-Айдаєва