Дата документу 19.11.2020 Справа № 329/917/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 329/917/16-ц
Провадження №22-ц/807/2977/20
Головуючий в 1-й інстанції Богослов А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 31 липня 2020 року, ухвалене у смт Чернігівка у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року Акціонерне товариство Альфа-Банк, яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк (далі - позивач) звернулося до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . В позовній заяві позивач вказав, що 27.04.2012 між ПАТ Укрсоцбанк та ОСОБА_1 було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 210061316REVOLLINE1 (далі Договір відновлювальної кредитної лінії), відповідно до умов якого надання кредиту здійснювалось окремими частинами Траншами в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом в сумі 120500,00 грн., зі встановленою процентною ставкою в розмірі 23% річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше 26.04.2014. ПАТ Укрсоцбанк свої зобов`язання за договором виконав, надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі визначеному договором. Відповідач ОСОБА_1 не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за Договором відновлювальної кредитної лінії, тобто не виконала договірні зобов`язання. Відповідач станом на 08.08.2016 має заборгованість за Договором відновлювальної кредитної лінії на суму 15217,17 грн., яка складається з наступного: 6694,52 грн. - заборгованість за кредитом, 3906,93 грн. заборгованість за відсотками, 2940,94 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 784,38 грн. пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 702,92 грн. інфляційні втрати за кредитом, 187,48 грн. інфляційні втрати за відсотками. Також, 27.08.2013 між ПАТ Укрсоцбанк та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту №210BI2 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 45000,00 грн., зі сплатою 33% річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 26.08.2016, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки в строк визначений Кредитним договором. 27.08.2013 між ПАТ Укрсоцбанк та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №210BI02 (далі Договір поруки), відповідно до умов якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором за невиконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором. ПАТ Укрсоцбанк свої зобов`язання за договором виконав, надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 45000,00 грн., що підтверджується Меморіальним ордером №545734182 від 27.08.2013. Відповідач ОСОБА_1 не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитним договором, тобто не виконала договірні зобов`язання. Відповідач ОСОБА_1 станом на 08.08.2016 має заборгованість за Кредитним договором на суму 67296,69 грн., яка складається з наступного: 28336,55 грн. - заборгованість за кредитом, 23195,47 грн. заборгованість за відсотками, 8228,37 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 4530,01 грн. пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 1923,55 грн. інфляційні втрати за кредитом, 1082,74 грн. інфляційні втрати за відсотками. Позивач у позові просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за Кредитним договором в розмірі 67296,69 грн. та заборгованість за Договором відновлювальної кредитної лінії в сумі 15217,17 грн.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 31 липня 2020 року, позовну заяву Акціонерного товариства Альфа-Банк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Альфа-Банк суму заборгованості за Договором відновлювальної кредитної лінії №210061316REVOLLINE1 від 27.04.2012 у розмірі 11491 (одинадцять тисяч чотириста дев`яносто одна) грн. 85 коп., з яких: 6694,52 грн. - заборгованість за кредитом, 3906,93 грн. заборгованість за відсотками, 702,92 грн. інфляційні втрати за кредитом, 187,48 грн. інфляційні втрати за відсотками.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Альфа-Банк суму заборгованості за Договором кредиту №210BI2 від 27.08.2013 у розмірі 54538 (п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот тридцять вісім) грн. 31 коп., з яких: 28336,55 грн. - заборгованість за кредитом, 23195,47 грн. заборгованість за відсотками, 1923,55 грн. інфляційні втрати за кредитом, 1082,74 грн. інфляційні втрати за відсотками.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Альфа-Банк судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) грн. 36 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Альфа-Банк судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) грн. 36 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та залишити позовну заяву без розгляду у відповідності до п.9 ст.257 ЦПК України.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що розмір заборгованості встановлений судом не відповідає дійсності, оскільки відповідачем вносились кошти на погашення заборгованості, які не враховані банком. Під час судового розгляду судом витребовувались у позивача докази, а саме оригінали кредитних договорів та виписки з банку про рух коштів, між тим вимоги суду виконані частково, що є підставою для залишення позову без розгляду.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн. (2102,00 грн. Х 100 = 210 200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.04.2012 між ПАТ Укрсоцбанк та ОСОБА_1 було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 210061316REVOLLINE1, відповідно до умов якого надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами Траншами зі сплатою 23% річних за кредитом та комісій, в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом в сумі 120500,00 грн., з кінцевим терміном повернення не пізніше 26.04.2014.

Факт надання кредитних коштів 27.04.2012 в сумі 120500,00 грн. у користування позичальнику підтверджується наявною у матеріалах справи випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 .

З розрахунку заборгованості за Договором відновлювальної кредитної лінії, укладеним з відповідачем 27.04.2012, вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, останній раз погашення заборгованості за кредитом відбулось 05.02.2014.

Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором відновлювальної кредитної лінії, заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед кредитором станом на 08.08.2016 становить 15217,17 грн., з яких: 6694,52 грн. - заборгованість за кредитом, 3906,93 грн. заборгованість за відсотками, 2940,94 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 784,38 грн. пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 702,92 грн. інфляційні втрати за кредитом, 187,48 грн. інфляційні втрати за відсотками.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 затверджено перелік населених пунктів, на території яких проводилася АТО. Згідно з Додатком до зазначеного переліку м. Хрестівка відноситься до населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція.

Згідно копії витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, місце проживання відповідача ОСОБА_1 з 29.12.2011 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, пеня нарахована позивачем за період з 07.08.2015 по 29.07.2016, тобто після 14 квітня 2014 року.

Однак, статтею 2 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції встановлено мораторій на нарахування пені та штрафів, починаючи з 14.04.2014 року і до закінчення антитерористичної операції.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення дійшов до висновку, що позивач не мав права нараховувати відповідачу пеню на основну суму заборгованості та відсотки за Договором відновлювальної кредитної лінії, починаючи з 14 квітня 2014 року, тому відмовив у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 2940,94 грн. та пені за несвоєчасне повернення відсотків в сумі - 784,38 грн., в іншій частині вимог щодо стягнення заборгованості за Договором відновлювальної кредитної лінії № 210061316REVOLLINE1, суд вважав їх законними та обґрунтованими.

Суд першої інстанції також зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є солідарними боржниками за Договором відновлювальної кредитної лінії, оскільки договір поруки з ОСОБА_2 за даним договором не укладався, тому заборгованість за вказаним договором у зазначеному розмірі підлягає стягненню з ОСОБА_1 одноособово.

Крім того судом встановлено, що 27.08.2013 між ПАТ Укрсоцбанк та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту №210BI2, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності в сумі 45000,00 грн., зі сплатою 33% річних та комісій, з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 26.08.2016.

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 27.08.2013 між Публічним акціонерним товариством Укрсоцбанк та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №210BI02, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором.

ПАТ Укрсоцбанк свої зобов`язання за договором виконав, надав відповідачу кредит у розмірі 45000,00 грн., що підтверджується копією Меморіального ордеру № 545734182 від 27.08.2013.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконував свої зобов`язання за Кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 08.08.2016 утворилась заборгованість у розмірі 67296,69 грн., з яких: 28336,55 грн. - заборгованість за кредитом, 23195,47 грн. заборгованість за відсотками, 8228,37 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 4530,01 грн. пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 1923,55 грн. інфляційні втрати за кредитом, 1082,74 грн. інфляційні втрати за відсотками.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині солідарного стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, суд першої інстанції зазначив, що обґрунтованим є розмір заборгованості за кредитом в сумі 28336,55 грн. та за відсотками в сумі 23195,47 грн. Щодо вимог позивача про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 8228,37 грн. та пені за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 4530,01 грн., суд зазначив, що позивач відповідно до ст.2 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції не мав права нараховувати пеню, починаючи з 14 квітня 2014 року, а тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Також, відповідно до ст.625 ЦК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за кредитом в сумі 1923,55 грн. та інфляційні втрати за відсотками в сумі 1082,74 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

27.04.2012 між ПАТ Укрсоцбанк та ОСОБА_1 було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 210061316REVOLLINE1, відповідно до умов якого надання кредиту здійснювалось окремими частинами Траншами зі сплатою 23% річних за кредитом та комісій, в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом в сумі 120500,00 грн., з кінцевим терміном повернення не пізніше 26.04.2014.

27.08.2013 між ПАТ Укрсоцбанк та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту №210BI2, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності в сумі 45000,00 грн., зі сплатою 33% річних та комісій, з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 26.08.2016.

Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Банк свої зобов`язання за вказаними кредитними договорами виконав, що не оспорюється скаржником.

Відповідачка ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договорами у повному обсязі не виконала, та має заборгованість за вказаними кредитними договорами.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами наявність іншого меншого розміру заборгованості, ніж пред`явлений до стягнення Банком.

Відповідно до частини першої статті 553, частини першої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення зобов`язання боржником, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, в частині солідарного стягнення заборгованості лише за кредитним договором №210BI2, оскільки договір поруки з ОСОБА_2 за Договором відновлювальної кредитної лінії № 210061316REVOLLINE1 не укладався.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу необхідності залишення позову без розгляду, то слід зазначити, що відповідно до частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Таким чином, положення частини десятої статті 84 ЦПК України містять альтернативні варіанти дій суду першої інстанції в разі ухилення від виконання учасником справи вимог щодо надання доказів. Залишення позову без розгляду є лише одним з них і може застосовуватися тільки в разі неможливості здійснення судом розгляду справи за відсутності таких доказів.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 31 липня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 19 листопада 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков