Справа № 466/5734/18 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/1357/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Шандри М.М., Струс Л.Б.,

розглянувши в м. Львові в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Невойта П.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків завданих злочином,

в с т а н о в и в:

19.07.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь 20818 гривень матеріальної шкоди та 20000 гривень моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 23.11.2010 року в АДРЕСА_1 у приміщенні магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» укладено договір №01/23/11 між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно з яким постачальник зобов`язується постачати та передати у власність столярні вироби згідно з додатком №1 до договору, а замовник зобов`язується прийняти цей виріб та оплачувати його на умовах визначених договором. Позивач зазначив, що при укладені договору ним було оплачено аванс у сумі 10250 грн. із зазначенням запису у договорі. Маючи гарантії зазначені у договорі щодо виготовлення столярних робіт, позивач розпочав реконструкцію свого старого будинку в с. Ременів Кам`янка-Бузького району Львівської області, де він проживав разом з дружиною та двома малолітніми дітьми.

Незважаючи на договірні відносини ОСОБА_1 , ні у визначений термін договором, ні через два роки, столярні вироби не виготовив та не доставив. Весь цей час обманював та відмовлявся повертати кошти, що стало підставою звернення до правоохоронних органів.

За заявою позивача відкрито кримінальне провадження №0004102 за ч.2 ст.190 КК України відносно ОСОБА_1 .

21.10.2016 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова встановлено факт заволодіння ОСОБА_1 коштами позивача злочинним шляхом на суму 10250 грн. знаючи про неможливість виконання ним умов договору на виготовлення столярних виробів, однак ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.366, ч.4 ст.358, ч.2 ст.190 КК України на підставі ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження № 0004102 відносно ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.4 ст.358, ч.2 ст.190 КК України, закрито.

Цивільний позов ОСОБА_2 про відшкодування шкоди залишено без розгляду та роз`яснено, що згідно з ч.7 ст.128 КПК України особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Оскільки відповідачем в добровільному порядку завдана шкода не відшкодована, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження і призначено судове засідання з викликом сторін. Тією ж ухвалою у відкритті провадження щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків завданих злочином в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 гривень - відмовлено, оскільки позивач не усунув недоліків, а саме не сплатив судового збору.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10250,00 грн. основного боргу, 18481,00 грн. відсотків, а також 2337 грн. - 3 відсотків річних, а всього 31068 (тридцять одну тисячу шістдесят вісім гривень 00 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 704,80 грн. судового збору.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2019 року заяву від 27.02.19р. ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 23.10.18р. Шевченківського районного суду м. Львова за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків завданих злочином залишено без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 року оскаржив ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржене рішення постановлене за неповного з`ясування обставин, що мають істотне значення для вирішення спору та з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що він не був присутній в судових засіданнях з незалежних від нього причин, а тому він не мав змоги подати заяву про застосування позовної давності, заявити клопотання про витребування доказів, подати належний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, внаслідок чого було порушене його право на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зазначає, що судом задоволено позовні вимоги без урахування строку позовної давності. Посилається на те, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, визначених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Стверджує, що виходячи з положень ч. 2 ст. 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Посилається на те, що цивільний позов у кримінальній справі № 462/2746/14-к, що розглядалась Залізничним районним судом м. Львова, було подано позивачем 22 квітня 2014 року, тобто після спливу позовної давності, оскільки замовленням на столярні вироби за №01/23/11 від 23.11.2010р. встановлено дату виконання замовлення 18 лютого 2011 року та замовленням на столярні вироби за №01/26/11 від 26.01.2011 року встановлено дату виконання замовлення 15 квітня 2011 року. Стверджує, що з причини необізнаності про спір ним не було подано заяву про застосування спливу позовної давності у суді першої інстанції. Вважає, що розрахунок інфляційних втрат проведено позивачем неналежним чином, оскільки при розрахунку інфляційних втрат позивач до суми боргу додав нараховані інфляційні втрати і на таку суму повторно нарахував індекс інфляції. Звертає увагу на те, що нарахування інфляційних та річних відповідно до ст. 625 ЦК України має проводитись з урахуванням загального трирічного строку позовної давності.

Просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що заочне рішення першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що позов про стягнення коштів з відповідача подано відповідно до вимог законодавства в межах строку позовної давності. У відзиві зазначає, що відповідач зловживав процесуальними правами посилаючись на відсутність інформації щодо розгляду цієї цивільної справи. Звертає увагу у відзиві на те, що ОСОБА_1 скоїв умисні кримінально-карні дії із нанесенням збитку потерпілому ОСОБА_2 , а тому відповідач не правильно зазначає про цивільно-правові відносини з позивачем, посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо прострочення виконання грошового зобов`язання. У відзиві просить заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України, справу призначено для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено, що 23.11.2010 року в АДРЕСА_1 у приміщенні магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» укладено договір №01/23/11 між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно з яким постачальник зобов`язується постачати та передати у власність столярні вироби згідно з додатком №1 до договору, а замовник зобов`язується прийняти цей виріб та оплачувати його на умовах визначених договором (арк.спр.34-35). При укладені договору позивачем було оплачено аванс у сумі 10250 грн. із зазначенням запису у договорі. Маючи гарантії зазначені у договорі щодо виготовлення столярних робіт, позивач розпочав реконструкцію свого старого будинку в с. Ременів Кам`янка-Бузького району Львівської області, де він проживав разом з дружиною та двома малолітніми дітьми.

За заявою ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження №0004102 за ч.2 ст.190 КК України відносно ОСОБА_1 .

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21 жовтня 2016 року встановлено, що в період часу з вересня 2010 року по травень 2011 року ОСОБА_1 , здійснюючи свою підприємницьку діяльність за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , маючи намір на протиправне заволодіння чужим майном шляхом обману, достовірно знаючи про неможливість їх виконання, укладав договори на поставку, встановлення метало-пластикових конструкцій, столярних виробів та отримав завдаток за замовлення від громадян: зокрема від ОСОБА_2 згідно договору на поставку та замовлення на столярні вироби № 01/23/22 від 23.11.2010 року в сумі 10 250 гривень, заволодівши коштами наданими йому замовником як завдаток за виготовлену продукцію на загальну суму 10 250 гривень (арк. спр. 38-40).

Означеною ухвалою ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.366, ч.4 ст.358, ч.2 ст.190 КК України на підставі ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження № 0004102 відносно ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.4 ст.358, ч.2 ст.190 КК України, - закрито.

Цивільні позови ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і СПД ФО ОСОБА_12 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди - залишено без розгляду та роз`яснено цивільним позивачам, що згідно з ч.7 ст.128 КПК України особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням наведеного, позивач, у силу того, що його цивільний позов в межах кримінального провадження було залишено без розгляду, правомірно звернувся до суду із цим позовом у порядку цивільного судочинства про відшкодування шкоди, завданої злочинними діями ОСОБА_1 , оскільки саме він має нести відповідальність за завдану позивачу шкоду.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що судом задоволено позовні вимоги без урахування строку позовної давності та стверджує, що з причини необізнаності про спір ним не було подано заяву про застосування спливу позовної давності у суді першої інстанції.

З приводу цих доводів скарги суд апеляційної інстанції зазначає таке.

19 липня 2018 року ОСОБА_2 звернувся в районний суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків завданих злочином (арк. спр. 1-2).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження і призначено судове засідання з викликом сторін на 17 вересня 2018 року на 16:30 год., встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву (арк. спр. 17).

Цією ж ухвалою у відкритті позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків завданих злочином в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 гривень - відмовлено, оскільки позивач не усунув недоліків, а саме не сплатив судового збору.

В матеріалах справи відомості про те, що ОСОБА_1 отримав копію зазначеної ухвали та був повідомлений про час і дату судового засідання відсутні.

17 вересня 2018 року суд ухвалив відкласти розгляд справи. Також ОСОБА_1 направлено попередження із зазначенням дати відкладення судового засідання у справі на 04 жовтня 2018 року та попереджено відповідача про те, що в разі повторної неявки в судове засідання справа буде розглянута у його відсутності на підставі наявних в ній доказів (арк. спр. 27, 29).

В судовому засідання 04 жовтня 2018 року суд ухвалив провести заочний розгляд справи, відклавши розгляд справи на 23 жовтня 2018 року (арк. спр. 31).

08 жовтня 2018 року ОСОБА_1 направлено попередження із зазначенням дати відкладення судового засідання у справі на 23 жовтня 2018 року та попереджено відповідача про те, що в разі повторної неявки в судове засідання справа буде розглянута у його відсутність на підставі наявних в ній доказів (арк. спр. 36).

23 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд м. Львова ухвалив оскаржене заочне рішення про задоволення позову ОСОБА_2 (арк. спр. 42-44).

27 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд зазначеного вище заочного рішення суду, в якій зазначив, що судом задоволено позовні вимоги без урахування строку позовної давності.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 року залишено без задоволення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові № 200/11343/14-ц від 17 квітня 2018 року Верховний Суд у пункті 56 виклав такі висновки: «Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.».

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, визначених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Стверджує, що виходячи з положень ч. 2 ст. 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Посилається на те, що цивільний позов у кримінальній справі № 462/2746/14-к, що розглядалась Залізничним районним судом м. Львова, було подано позивачем 22 квітня 2014 року, тобто після спливу позовної давності.

Апеляційний суд, розглядаючи питання щодо застосування строку позовної давності, виходить з такого.

Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 23 листопада 2010 року зробив замовлення на столярні вироби. У цьому замовленні зазначено: 14 620 грн. - загальна сума замовлення; аванс (70% від суми замовлення) - 10 250 грн.; залишок суми по замовленню до оплати - 4370 грн. (арк. спр. 8, 35).

23 листопада по цьому замовленню від ОСОБА_2 отримано аванс - 10 250 грн.

В укладеному 23 листопада 2010 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорі №01/23/11 (арк. спр. 7, 34) зазначено, що оплату залишку суми по замовленню проводиться безпосередньо при передаванні-прийманні виробу (пункт 3.3), постачальник зобов`язується виготовити виріб на протязі 90 робочих днів з дня отримання замовлення або за домовленістю двох сторін терміном до 18 лютого 2011 року (пункт 4.1).

В цьому ж договорі зазначено, що він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 18 лютого 2012 року (пункт 8.1).

В замовленні на столярні вироби зазначено дату виконання замовлення - 18 лютого 2011 року.

Відповідач посилається на те, що цивільний позов у кримінальній справі № 462/2746/14-к, що розглядалась Залізничним районним судом м. Львова, було подано позивачем 22 квітня 2014 року, тобто після спливу позовної давності.

Судом апеляційної інстанції витребувано та оглянуто матеріали кримінальної справи № 462/2746/14-к в яких знаходиться позовна заява ОСОБА_2 від 22 квітня 2014 року про відшкодування шкоди (арк. спр. 16-17, том 5, кримінальна справа № 462/2746/14-к) та про збільшення позовних вимог по відшкодуванню матеріальної шкоди заподіяної злочинним шляхом (арк. спр. 75, том 5, кримінальна справа № 462/2746/14-к).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період часу, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент часу, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд доходить висновку про те, що хоча в замовлені на столярні вироби та в договорі №01/23/11 (пункт 4.1.) і встановлено дату виконання замовлення - 18 лютого 2011 року, однак, закінчення цього строку, протягом якого договір був належно виконаний лише однією стороною - позивачем ОСОБА_13 , а саме передано ФОП ОСОБА_1 аванс в сумі 10 250 грн., не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею обов`язків під час дії договору.

В договорі зазначено, що такий діє до 18 лютого 2012 року (пункт 8.1), а відтак, строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем ОСОБА_1 , не є пропущеним.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В силу ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Своєю чергою, загальні підстави відшкодування майнової шкоди визначені ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Судом встановлено, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21.10.2016 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 366, ч.4 ст. 358 , ч.2 ст. 190 КК України на підставі ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності та кримінальне провадження відносно нього закрито (з нереабілітуючих підстав).

У зазначеному кримінальному провадженні позивач був визнаний потерпілим, цивільний позов в межах кримінального провадження було залишено без розгляду у зв`язку з закриттям кримінального провадження.

Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 21 жовтня 2016 року встановлено, що в період часу з вересня 2010 року по травень 2011 року ОСОБА_1 здійснюючи свою підприємницьку діяльність за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , маючи намір на протиправне заволодіння чужим майном шляхом обману, достовірно знаючи про неможливість їх виконання, укладав договори на поставку, встановлення столярних виробів та отримав завдаток за замовлення від ОСОБА_2 згідно з договором на поставку та замовлення на столярні вироби №01/23/22 від 23.11.2010 року в сумі 10250 грн.

Стороною обвинувачення вказані дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч.1 ст.366 КК України, тобто умисне вчинення службовою особою службового підроблення - внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, а також складання і видача завідомо неправдивих офіційних документів, за ч.4 ст.358 КК України, тобто вчинення використання завідомо підробленого документа, за ч.2 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), що завдало значної шкоди.

Суд першої інстанції, встановивши, що злочинними діями ОСОБА_1 , які були спрямовані на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), позивачу ОСОБА_2 спричинено майнову шкоду в розмірі 10 250 грн., правомірно виходив з того таку шкоду необхідно стягнути з відповідача.

Суд апеляційної інстанції погоджується із зазначеним вище висновком та вважає, що аргументи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні позову в частині стягнення майнової шкоди є безпідставними.

Згідно з частиною другою ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Стягуючи з ОСОБА_1 шкоду з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 18481,00 грн. відсотків, а також 2337 грн. - 3 відсотків річних, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги позивача є підставними та правомірними.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача завданої позивачу шкоди з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних від простроченої суми (10 250 грн.), однак вважає, що визначений судом першої інстанції розмір такої шкоди є неправильним.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Оскільки ОСОБА_2 звернувся з позовом до Шевченківського районного суду м. Львова 19 липня 2018 року (арк. спр. 1-2), то розрахунок 3% річних та інфляційних втрат належить провести з 18 липня 2015 року і до зазначеної в розрахунку позивача дати, а саме до 27 червня 2018 року включно, тобто в межах заявлених позовних вимог (арк. спр. 11).

Розрахунок 3% річних

Період розрахункуСума боргу3% річних, грн.
18.07.2015 - 27.06.201810250.00906.00 грн.

Втрати від інфляції

Місяць року за період розрахункуІндекс інфляції, %
серпень місяць 201599.2
вересень місяць 2015102.3
жовтень місяць 201598.7
листопад місяць 2015102.0
грудень місяць 2015100.7
січень місяць 2016100.9
лютий місяць 201699.6
березень місяць 2016101.0
квітень місяць 2016103.5
травень місяць 2016100.1
червень місяць 201699.8
липень місяць 201699.9
серпень місяць 201699.7
вересень місяць 2016101.8
жовтень місяць 2016102.8
листопад місяць 2016101.8
грудень місяць 2016100.9
січень місяць 2017101.1
лютий місяць 2017101.0
березень місяць 2017101.8
квітень місяць 2017100.9
травень місяць 2017101.3
червень місяць 2017101.6
липень місяць 2017100.2
серпень місяць 201799.9
вересень місяць 2017102.0
жовтень місяць 2017101.2
листопад місяць 2017100.9
грудень місяць 2017101.0
січень місяць 2018101.5
лютий місяць 2018100.9
березень місяць 2018101.1
квітень місяць 2018100.8
травень місяць 2018100.0
червень місяць 2018100.0

Результати розрахунку

Період розрахункуСума боргу, грн.Сума боргу з інфляцією, грн.Інфляційне збільшення боргу, грн.
серпень 2015 - червень 201810250.0014056.763806.76

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 збитків завданих злочином у сумі 31068 грн. належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 , стягнувши з ОСОБА_1 збитки завдані злочином у сумі 10250 грн., 906 грн. - 3% річних та 3806 грн. 76 коп. інфляційних втрат.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що замовленням на столярні вироби за №01/26/11 від 26.01.2011 року встановлено дату виконання замовлення 15 квітня 2011 року не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо такого замовлення між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Беручи до уваги вищенаведене, з ОСОБА_1 необхідно стягнути в користь держави судовий збір в розмірі 258 грн. 38 коп. (розрахунок 14 962 грн. 76 коп. (задоволена частина позову) х 100 : 40 818 грн. (ціна позову) = 36, 66 % що становить 258 грн. 38 коп. від суми судового збору, який належало б сплатити за подання позовної заяви в частині стягнення майнової шкоди позивачем - 704 грн. 80 коп.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 заплатив судовий збір в розмірі 1057 грн. 20 коп. (арк. спр. 83).

ОСОБА_1 задоволено частково апеляційну скаргу, а саме на 63,34 %, що становить 669 грн. 63 коп. від суми судового збору, сплаченого ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги.

Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд доходить висновку, що ОСОБА_1 необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 411 грн. 25 коп., сплаченого ним судового збору (669 грн. 63 коп. - 258 грн. 38 коп.)

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Ураховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в цій справі, призначеній до розгляду на 14.04.2020 року, є дата складення повного судового рішення - 14.04.2020 року.

Керуючись п. 2 ч.1 ст.374, ст. ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 10250,00 грн. майнової шкоди залишити без змін.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 майнової шкоди з врахуванням рівня інфляції та 3 % річних від простроченої суми - 18481,00 грн. відсотків, а також 2337 грн. - 3 відсотків змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) 906 (дев`ятсот) грн. - 3% річних та 3806 (три тисячі вісімсот шість) грн. 76 коп. інфляційних втрат.

Компенсувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 408 грн. 95 коп., сплаченого ним судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 квітня 2020 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Шандра М.М.

Струс Л.Б.