Справа №: 343/363/20
Провадження №: 2/0343/270/20
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

24 червня 2020 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді - Тураша В. А.,

секретаря - Лукань О.З.,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку, суд -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка просить ухвалити рішення яким, виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительці АДРЕСА_1 , на праві приватної власності.

Стягнути з відповідача всі витрати по справі.

Свої вимоги мотивує тим, що вона, ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майна від 04.08.2003 року серія НОМЕР_1 є власницею домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який вона успадкувала після смерті свого чоловіка, ОСОБА_3 , в якому зареєстрована та проживає.

Разом з нею, у даному домоволодінні зареєстровані та проживають: донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; онука - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; онука - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Також в її будинку проживає ,хоч і не зареєстрований, її колишній зять, відповідач по справі, ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_6 її донька, ОСОБА_2 , уклала шлюб з ОСОБА_2 . Після укладення шлюбу донька та її чоловік, почали проживати у її будинку.

23 січня 2020 року рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області шлюб між її донькою та відповідачем, ОСОБА_2 , було розірвано, причиною розірвання шлюбу стало часті сварки, скандали, фізичне та психологічне насильство в сім`ї.

Однак, відповідач після розірвання шлюбу продовжує проживати в її будинку і по сьогоднішній день, та зловживаючи алкогольними напоями, продовжує вчиняти різного характеру скандали, сварки ,в ході яких погрожує їй та її дочці фізичною розправою, чим негативно впливає на всіх членів сім`ї.

Відповідач має власний будинок в с. Шевченкове, де він може проживати, однак на всі її прохання виселитись, оскільки він їй зовсім чужа людина, не реагує.

Оскільки часті скандали, сварки та п`яне дебоширство зі сторони відповідача вже набули постійного характеру, вона неодноразово телефонувала в поліцію на лінію «102», щодо неправомірної поведінки відповідача про що свідчить довідка видана ДОП Долинського ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області лейтенантом поліції С.С. Приходько від 16.08.2019 року та відповідь Долинського ВП Калуського ВП ГУНП України № 5511.

Однак всі її звернення в поліцію не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, як це передбачено законом, а всі профілактичні розмови працівників поліції не дали бажаного результату. Також працівниками поліції їй було роз`яснено та рекомендовано, що для остаточного вирішення конфлікту їй слід звернутись до суду.

Через постійні сварки, скандали та погрози, її дочка, щоб уникнути та запобігти подальшому психологічного та фізичного тиску на неї, та на онуків, вимушена була звільнитись з роботи та виїхати на заробітки за кордон. Однак відповідач і надалі приходить в алкогольному сп`янінні в її дім та вчиняє скандали.

Деякий час вона старалась уникати спілкування з відповідачем ,щоб останній не чіплявся до неї та не вчиняв скандали, та це не допомогло, скандали продовжувались і тривають по сьогоднішній день. Не зважаючи на її вік, відповідач всіляко провокує сварки, скандали та бійки. Таким чином, відповідач своїми протиправними діями порушує її спокій та її право на вільне користування приватною власністю.

Відповідач жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, в оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків, а проживання разом з відповідачем є нестерпним. На її прохання переїхати у свій власний будинок, відповідач відмовляється, тому вона вимушена звернутись до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 , який порушує її право на спокійне проживання в будинку, який належить їй на праві приватної власності.

Позивачка ОСОБА_1 , та її представник - адвокат Ільницький Я.І. (ордер серії ІФ082297 а.с.21), в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зіславшись на вищевикладені обставини. Просили позов задовольнити. Не заперечили проти винесення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 , в судові засідання на виклики на 05.05.2020 р., на 27.05.2020р. та на 24.06.2020р. не з`явився, хоч про дату, час і місце судового засідання повідомлений, у встановленому Законом порядку, про що свідчать: повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.42,47,53); оголошення на офіційному веб-сайті Долинського районного суду за веб-адресою : dl.if.court.gov.ua. про виклик в судове засідання (а.с. 41,46) та повідомлення (а.с.52). Від нього не поступив відзив на позов. Суд, вважає, що чергове (третє) клопотання відповідача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи у зв`язку з продовженням карантину, не підлягає до задоволення, оскільки введення (продовження) карантину на всій території України не передбачає припинення роботи судів, а судові засідання можуть проводитись через системи відеозв`язку, по наданих письмових доказах та запереченях проти позову, поданих відповідачем. Вказане чергове клопотання про відкладення розгляду справи, суд вважає таким, що спрямоване на затягування вирішення спору,що може привести до порушення розумних строків розгляду справи( справа поступила на розгляд Долинського районного суду 26.02.2020), та вважає його таким, що має ознаки зловживання з сторони відповідача своїми процесуальними правами.

Суд, вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника, адвоката Ільницького Я.І., дослідивши та оцінивши в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Ч.ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

У відповідності до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом.

Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Ч. 1 ст. 402, ч.1 ст. 405 ЦК України, передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ст.395 ЦК речовими правами на чуже майно є: зокрема, 1) право володіння; 2) право користування (сервітут).

Відповідно до ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч.3 ст.404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, що не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.05.2003 року (а.с.9), копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу:1157323 від 04.08.2003р. (а.с.10) свідчать про те, що позивачці ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Довідка про реєстрацію №1922 від 22.11.2019 року, видана Шевченківською сільською радою підтверджує, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрована по АДРЕСА_1 та має склад сім?ї 4 особи: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 - голова д/г; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - дочка; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - онука, вибула на навчання 20.08.2015р.; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - онука (а.с.11).

Акт обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 17.12.2019 року (а.с.18) свідчить про те, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_2 . Зі слів ОСОБА_1 , гр. ОСОБА_2 , проживає без реєстрації в її власному будинку і не хоче виселятися з житла. Рішенням суду від 05.11.2019 року шлюб між ОСОБА_2 , та ОСОБА_2 , розірвано. ОСОБА_2 , 1965 р.н. в с.Шевченкове не

зареєстрований, хоча в АДРЕСА_3 має власний будинок.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , проживає без реєстрації у спірному житловому будинку, за згодою власника ОСОБА_1 , і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 вселився у належний позивачці будинок, як член її сім`ї ( на час вселення) - зять, а тому відповідач у встановленому законом порядку набув право користування вказаним будинком, набув особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинком належному на праві приватної власності ОСОБА_1 , який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Такий сервітут є тимчасовим.

Рішенням Долинського районного суду від 23.01.2020 року в справі №343/1497/19, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , зареєстрований 24 лютого 1994 року виконавчим комітетом Шевченківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, актовий запис за №4- розірвано (а.с.13-15).

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу відповідача з дочкою позивачки у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача ОСОБА_2 до будинку позивачки, то факт припинення між відповідачем ОСОБА_2 та дочкою позивачки ОСОБА_2 , сімейних відносин, тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особа, що проживає у будинку, що належить іншій особі втратив статус члена сім`ї власника.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суду пояснили, що позивачка по справі являється їх сусідкою. В будинку, який належить ОСОБА_1 проживає її колишній зять ОСОБА_2 , який у їх селі по АДРЕСА_3 має свій власний будинок, однак в ньому не проживає.

Як встановлено, відповідач ОСОБА_2 , спільним побутом із позивачкою ОСОБА_1 не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішуючи справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації, вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц.

Отже, вирішуючи спір, суд враховує вищевказані обставини та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та дійшов до висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.ст.405, 406 ЦК України.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 3 СК України - сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Таким чином, судом встановлено, що позивачка є власником майна - житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 і в силу ст.391 ЦК України, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, а відповідач ОСОБА_2 , після розлучення з дочкою позивачки втратив статус члена сім`ї.

Доказів, того що сторони по справі пов`язані спільним побутом, в судовому засіданні не здобуто, а сторонами не подано, а тому право відповідача на користування чужим майном (будинковолодінням по АДРЕСА_2 ), підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про виселення ОСОБА_2 з будинковолодіння , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в частині відшкодування судових витрат: сплаченого судового збору та витрат за надання правової допомоги, то вони також підляють до задоволення виходячи з наступного:

Відповідно до ч.1, п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено ст.ст.15,60,62 ЦПК України та Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», правничу допомогу в суді може надавати адвокат, повноваження якого як представника посвідчується довіреністю або ордером.

Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнта. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини справи. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану позивачки.

Як вбачається з матеріалів справи, представництво інтересів ОСОБА_1 здійснювалось адвокатом Ільницьким Я.І. відповідно до ордеру серії ІФ № 082297 (а.с.21).

Відповідно до поданого розрахунку (акту виконаних робіт) вартості за надані послуги загальна вартість послуг, наданих адвокатом становить 3600,00 грн. (а.с. 20 ).

З урахуванням викладеного, загальна сума витрат, що підлягають відшкодуванню становить 3600,00 грн., які фактично сплачені позивачкою за квитанцією від 25.02.2020 року ( а.с.24).

Дослідивши перелік наданих послуг та робіт, виконаних в межах договору про надання правової допомоги, враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та значення справи для сторони позивача , суд вважає за можливе задовольнити вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 3600,00 грн., що знайшла підтвердження наданими позивачкою письмовими доказами.

Щодо стягнення сплаченого судового збору , суд враховує, що позивачкою про подачі

позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 840.80 грн. згідно квитанції №106.19049.1/202380091 від 26 лютого 2020 року (а.с.6).

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 391, 402, 405, 406 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 81,141, 258, 259, 264, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку - задоволити .

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинковолодінням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 шляхом виселення із вказаного будинковолодіння ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 840,80 гривень сплаченого судового збору та 3600,00 гривень витрат за надання правової допомоги адвокатом згідно квитанцій.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суд через Долинський районний суд Івано-Франківської області.

Відповідно до ч.3 Розділу ХІІ "Прикінцеві положення" ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), серед інших, строки, визначені статтею 354 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , жителька АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , прож. АДРЕСА_4 .

Суддя Долинського районного суду В. А. Тураш