Єдиний унікальний номер судової справи 487/3245/19
Номер провадження 22-ц/812/1769/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

16 листопада 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 заочне рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 23 грудня 2019 року, під головуванням судді Карташевої Т.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16 листопада 2006 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Від шлюбу сторони мають повнолітню дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання якої стягувались згідно заочного рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 червня 2010 року у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) ОСОБА_3 до досягнення нею повноліття.

Вказане судове рішення відповідач належним чином не виконував, від сплати аліментів ухилявся.

Натепер, ОСОБА_2 вже досягла повноліття, але продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила позов задовольнити, стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше прожиткового мінімуму, для змоги останній продовжити навчання для отримання вищої освіти.

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частки заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 01 листопада 2019 року і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_2 двадцяти трьох років.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись із визначеним судом часом, з якого присуджуються аліменти на повнолітню дитину за судовим рішенням, а також посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в цій частині скасувати та постановити нове судове рішення, яким стягнути аліменти на повнолітню дитину, з моменту виповнення їй 18 років.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_2 .

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове її задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються Главою 16 СК України, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199,200,201 СК України).

Так, ст.199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання (незалежно від форми навчання) і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Зазначений обов`язок, згідно з засадами ч.6 ст.7 СК України, в рівній мірі стосується обох батьків та покладається на них за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на навчання має той з батьків з яким фактично проживає син, дочка, які продовжують навчання, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ст.ст.199,200 СК України обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання, виникає за обов`язковою сукупністю таких юридичних фактів, як певний вік (від 18 до 23 років), продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі і наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Аналогічні положення закріплені у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, в якому роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

До відносин між батьками і дочкою, сином, щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 СК України.

Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України, тобто, розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, визначається з урахуванням матеріального становища сторін, стану здоров`я платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних членів сім`ї та інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

З матеріалів справи убачається, що сторони є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка досягла повноліття (а.с.5).

З батька ОСОБА_2 за заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 червня 2010 року стягувались аліменти на утримування доньки до досягнення останньою повноліття (а.с.4). В зв`язку з чим, натепер аліментні зобов`язання відповідача припинились.

Згідно свідоцтва від 25 червня 2019 року ОСОБА_2 здобула повну загальну середню освіту в 2019 року у Миколаївській загальній школі I-III ступенів №35 Миколаївської міської ради Миколаївської області (а.с.93).

Відповідно до довідок за №19/20-022 від 06 листопада 2019 року та №20/21-009 від 23 вересня 2020 року, виданих деканом факультету морської інфраструктури Національного університету кораблебудування імені адмірала Макарова, ОСОБА_2 навчається у Національному університеті кораблебудування імені адмірала Макарова, факультет морської інфраструктури, денна форма навчання. Термін навчання з 01 вересня 2019 року по 30 червня 2023 року (а.с.37,95).

З системно-логічного аналізу викладених вище обставин слідує, що ОСОБА_2 має право на отримання аліментів у зв`язку з продовженням навчання і до досягнення нею 23 років, та такий обов`язок по утриманню поширюється на обох батьків, за умови, що вони можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Отже, оскільки ОСОБА_2 навчається на денній формі навчання, фактично перебуває на утриманні своєї матері, відтак потребує матеріальної допомоги на своє утримання на час навчання, а батько такої допомоги добровільно не надає, та виходячи з положень ст.ст.199,200 СК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання повнолітньої дочки у зв`язку з продовженням нею навчання. Проте час, з якого присуджуються аліменти, суд першої інстанції визначив неправильно.

Так, вирішуючи питання щодо стягнення аліментів, районний суд дійшов помилкового арифметичного висновку щодо дати повноліття ОСОБА_2 , відтак і помилково вирішив, що на момент звернення позивача до суду ОСОБА_2 була ще неповнолітньою.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 , останній виповнилось 18 років 11 січня 2019 року.

Із позовом ОСОБА_1 звернулась до суду 26 квітня 2019 року.

У зв`язку із цим, в силу положень ст.191, 201 СК України аліменти на дитину, яка продовжує навчання слід стягувати починаючи з дня пред`явлення позову.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За такого, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для зміни заочного рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2019 року в частині визначення часу, з якого присуджуються аліменти з 01 листопада 2019 року на 26 квітня 2019 року. Це ж рішення суду в іншій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2019 року змінити в частині визначення часу, з якого присуджуються аліменти та вважати початком стягнення аліментів з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В іншій частині заочне рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: С.Ю. Колосовський

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 16 листопада 2020 року