ЄУН № 336/819/20
пр. № 2/336/1384/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

25 червня 2020 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І., при секретарі Скибі О.Б., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Ворони Г.Д., представника відповідача адвоката Паскала П.М., представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , вказуючи, що сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу донька ОСОБА_4 постійно мешкала разом із батьком, який займався її розвитком, вихованням та утриманням, оскільки відповідач переважну більшість часу проживає у Республіці Польща, де створила нову родину. Рішенням суду місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 визначено із батьком. Натомість відповідач ОСОБА_3 неправомірним шляхом вивезла дитину за межі України до Польщі та з того часу дитину повернути відмовляється. По суті позовних вимог ОСОБА_1 просив відібрати неповнолітню ОСОБА_4 у матері ОСОБА_3 з Республіки Польща та повернути дитину за місцем проживання батька ОСОБА_1 до України.

Ухвалою суду від 26.02.2020 року було відкрите провадження у цивільній справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 03.04.2020 року підготовче провадження у справі було закрите, справу призначено до розгляду.

Судом відхилене клопотання представника відповідача адвоката Паскала П.М. про відкладення розгляду справи у зв?язку з тим, що відповідач бажає брати участь в судовому засіданні.

Так, представник відповідача вказував, що ОСОБА_3 сповістила йому про своє прибуття до України та перебування на обсервації чи самоізоляції, у зв?язку з чим вона не змогла прибути до суду.

Водночас жодних доказів на підтвердження як прибуття ОСОБА_3 на територію України, так і того, що вона є особою, яка підлягає самоізоляції, суду не надано.

Відмовляючи у задоволенні такого клопотання суд виходив з положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справа перебуває у провадженні суду з лютого 2020 року, строк для надання доказів сплинув та, на переконання суду, у учасників справи було достатньо часу для надання суду доказів в обґрунтування своїх позицій. При цьому відповідач також могла взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку за допомогою власних технічних засобів, однак, такою можливістю не скористалась.

На переконання суду, сторони мають прагнути найскорішого вирішення спору по суті, для чого вживати заходів для своєчасного вчинення необхідних процесуальних дій, уникнення безпідставного відкладення розгляду справи.

Оскільки передбачених ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, а інтереси відповідача в судовому засіданні були представлені адвокатом, тож судом відхилене клопотання про відкладення розгляду справи.

Інші заяви чи клопотання учасниками справи не подавались, а судом не вирішувались.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник наполягали на позові, вказуючи, що після фактичного припинення між сторонами шлюбних стосунків у 2016 році ОСОБА_3 поїхала на заробітки до Польщі, звідки іноді приїздила на територію України. Весь цей час ОСОБА_4 мешкала разом із батьком, який нею опікувався, займався вихованням та матеріальним забезпеченням. Однак ОСОБА_3 з метою штучного створення умов для вивезення дитини за межі України без дозволу за супроводу батька звернулась до органу опіки, скориставшись тимчасовим перебування дитини за місцем проживання матері, отримавши від органу опіки документ на підтвердження того, що ОСОБА_4 мешкає постійно із матір`ю. При цьому ОСОБА_1 про розгляд цього питання сповіщений не був, адже поштою від імені ОСОБА_3 йому надійшов чистий аркуш паперу, а повідомлення про вручення йому ОСОБА_3 спрямувала до органу опіки, створивши уявлення, що нею направлялась вимога про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за меді України. Також ОСОБА_3 звернулась з позовом про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, але рішенням суду їй було відмовлено. Не подаючи апеляційної скарги на рішення суду, ОСОБА_3 невдовзі звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання доньки та такий наказ був виданий, копію його ОСОБА_1 не отримав та про існування цього рішення не знав. Після спливу певного часу ОСОБА_3 судовий наказ пред`явила до виконання та отримала довідку від державного виконавця про наявність у ОСОБА_1 заборгованості по аліментам, на підставі якої без згоди та супроводу батька вивезла ОСОБА_4 за межі України. В подальшому за позовом ОСОБА_1 місце проживання доньки було визначено із ним, однак, добровільно ОСОБА_3 ОСОБА_4 до України не повертає, у зв`язку з чим позивач просив про витребування дитини в примусовому порядку.

Представник відповідача проти позову заперечував, вказуючи, що дійсно дитини мешкає разом із матір`ю у Польщі, там навчається, тож її інтересам не відповідатиме повернення в Україну.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору вказувала, що до органу опіки звернулась ОСОБА_3 з заявою про перевірку місця проживання дитини з метою вивезення дитини за межі України. До заяви ОСОБА_3 надала документ, який підтверджував отримання ОСОБА_1 поштової кореспонденції, як стверджувала ОСОБА_3 , це запит на дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України, направлений нею відповідачеві. Працівники органу опіки вийшли за місцем проживання ОСОБА_3 та склали розпорядження, підтвердивши, що ОСОБА_4 проживає із матір`ю. ОСОБА_1 не був присутній при засіданні комісії. У березні 2019 року в межах надання висновку у справі про визначення місця проживання дитини представники органу опіки обстежували квартиру, де ОСОБА_1 мешкав разом із дитиною ОСОБА_4 . Потім ОСОБА_3 за вказаним розпорядженням не зверталась, а отримала його копію лише у березні 2019 року, а у липні 2019 року на підставі довідки про наявність заборгованості у ОСОБА_1 по аліментам вивезла дитину за кордон без згоди та дозволу батька.

При дослідженні письмових доказів судом встановлено наступне.

Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджено копією свідоцтва про народження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 24.12.2019 року, місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 визначене разом із батьком - ОСОБА_1

Постановою Верховного суду від 18.03.2020 року касаційна скарга ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24.12.2019 року залише без задоволення.

Таким чином, за рішенням суду місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 визначено за місцем проживання її батька ОСОБА_1 .

Факт того, що неповнолітня ОСОБА_4 наразі перебуває у Республіці Польща, проживаючим разом із ОСОБА_3 сторонами у справі не оспорювався, ці обставини були предметом дослідження в ході розгляду справи про визначення місця проживання дитини, як і обставини вивезення ОСОБА_3 малолітньої дитини за межі України без згоди батька.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 160 ч. 2 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Як вказує ст. 161 ч. 1 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року (далі Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як вказує ст. 9 ч. 3 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Як встановлено рішеннями судів України усіх інстанцій проживання неповнолітньої ОСОБА_4 саме разом із батьком відповідає в повній мірі інтересам дитини.

Статтею 162 СК України встановлено, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 , отримавши відмову у позові про стягнення аліментів в ході розгляду справи в порядку позовного провадження, всупереч положенням чинного законодавства та приховавши факт існування вищевказаного рішення суду про відмову їй у позові про стягнення аліментів, звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, а отримавши судовий наказ, звернулась до виконавчої служби, отримавши довідку про наявність у ОСОБА_1 заборгованості по аліментам на утримання ОСОБА_4 .

Оскільки на момент звернення до суду з заявою про видачу судового наказу у березні 2018 року ОСОБА_3 навіть не перебувала на території України, адже як зазначено у рішенні суду від 01.10.2019 року вона була відсутня в Україні з 20.11.2017 року по 30.06.2018 року, а отже і ОСОБА_4 на цей час з нею проживати не могла, адже перебувала в Україні, тож використання нею довідки про наявність заборгованості по аліментам та вивезення дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі цієї довідки, зміна в такий спосіб місця проживання дитини, на переконання суду, є самочинним, а отже наявні підстави для відібрання дитини у відповідача та повернення її до України за місцем проживання позивача ОСОБА_1 .

Висновки суду про самочинність зміни ОСОБА_3 місця проживання ОСОБА_4 підтверджуються також і тим, що і після набуття законної сили рішенням суду, яким місце проживання ОСОБА_4 визначено саме із батьком, і навіть після відхилення касаційної скарги ОСОБА_3 на рішення судів першої та апеляційної інстанції, відповідач доньку до України не повернула.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що відібрання дитини та повернення її до місця проживання батька суперечитиме її інтересам, або проживання із батьком створює для ОСОБА_4 якусь небезпеку, суду не надано.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для задоволення позову в повному обсягу.

Також з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати.

З урахуванням положень ст. 430 ЦПК України, з урахуванням необхідності повернення ОСОБА_4 до України до початку навчального року для належного забезпечення її права на освіту, суд вважає за потрібне допустити негайне виконання рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 430 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання задовольнити.

Відібрати неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована проживаючою у АДРЕСА_1 , фактично мешкає у АДРЕСА_2 , та повернути неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до України за місцем проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840,80 гривень (вісімсот сорок гривень 80 коп).

Допустити негайне виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються наступні відомості:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований аз адресою: АДРЕСА_4 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована проживаючою у АДРЕСА_1 , фактично мешкає у АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, код в , адреса: м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, буд. 34.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. З урахуванням положень п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України апеляційна скарга подається через суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя О.І. Дацюк

Повне судове рішення складене 01 липня 2020 року