Справа № 931/218/20 Головуючий у 1 інстанції: Кідиба Т. О.
Провадження № 22-ц/802/1078/20 Категорія: 68 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З. А., Здрилюк О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_3 на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 27 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.

Вказувала, що за час шлюбу з відповідачем набули житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 .

Для того, щоб зменшити витрати на оформлення придбаного майна, оформили договір дарування від 13.02.2001 між продавцем будинку, від імені якого діяла позивач ОСОБА_1 та покупцем будинку ОСОБА_2 , хоча насправді, будинок придбаний за договором купівлі - продажу за 5000 грн. , що було еквівалентним 1000 доларів США.

На підтвердження укладення договору купівлі-продажу надала розписку, написану громадянкою ОСОБА_4 , у якій стверджується про отримання від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошей за належний ОСОБА_5 будинок по АДРЕСА_1 . Просила провести поділ будинку, який є об`єктом права спільної сумісної власності, припинити право відповідача ОСОБА_2 на Ѕ частину будинку та визнати за позивачем ОСОБА_1 право особистої приватної власності на Ѕ частину будинку.

Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 27.07.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що доводи відповідача про дарування йому будинку, не підтверджені належними доказами. Суд не застосував положень частини 2 статті 58 ЦК УРСР, та дійшов висновку що позивачем заявлені вимоги про визнання договору недійсним та застосував строки позовної давності, які не можуть бути застосовані.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справ.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 11.11.2020, тобто, дата складення повного судового рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, рішення суду змінити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 20.05.1995 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 27.09.2019 (а.с. 11, 12).

Згідно з договором дарування від 13.02.2001 ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 будинок по АДРЕСА_1 .

На підставі рішення виконавчого комітету Шельвівської сільської ради від 30.01.2007 № 4 «Про присвоєння назв вулиць і нумерації будинків», відбулася зміна нумерації будинків, тому на даний час подарованому ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 районуприсвоєно адресу АДРЕСА_2 .

Правовий режим майна, набутого одним із подружжя за час шлюбу за договором дарування був визначений положеннями статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС) , норми якого були чинними на час укладення договору дарування від 13.02.2001.

Згідно з частиною І статті 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Встановивши, що будинок по АДРЕСА_1 , відповідач набув у власність за договором дарування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав визнавати цей будинок спільною сумісною власність подружжя.

Однак суд першої інстанції помилково застосував при вирішенні спору положення статті 57 Сімейного кодексу України, які хоча за своїм правовим змістом є аналогічними, однак не були введені в дію на час виникнення спірних правовідносин, а тому не можуть бути застосовані при розгляді даної справи.

Доводи позивача про те, що будинок по АДРЕСА_1 придбаний за спільні кошти подружжя є безпідставними, оскільки договір дарування є чинним, позивач ОСОБА_1 не заявляла позовних вимог про визнання договору дарування недійсним на підставі ч.2 ст. 58 ЦК УРСР, з підстав його удаваності. У зв`язку з наведеним, долучена до матеріалів позовної заяви копія розписки про отримання громадянкою ОСОБА_4 , коштів від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за належний ОСОБА_6 житловий будинок, не стосується предмету спору, тому не має правового значення при вирішенні даної справи.

Відповідно до положень статей 4, 13 ЦПК України, визначення підстав і предмета позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може. Закріплений приписами статті 13 принцип диспозитивності цивільного судочинства передбачає розгляд справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При розгляді даної справи суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог з огляду на таке.

Вказуючи в мотивувальній частині рішення про те, що позивач не зверталась з позовом про визнання договору дарування недійсним, суд вдався до встановлення обставин дотримання строку позовної давності для звернення з таким позовом, зазначив у рішенні, що договір дарування не оспорений в межах строку позовної давності, тобто, встановив у рішенні обставину пропуску строку позовної давності для оспорення договору дарування.

Застосовуючи положення ч. 2 ст. 58 ЦК до встановлених фактів, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що вимог про визнання угоди удаваною та іі недійсність позивач не заявляв.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Локачинський районний суд, вирішуючи спір, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, однак колегія суддів не погоджується з наведеними в мотивувальній частині висновками щодо достатності доказів для визнання угоди удаваною, пропуску строку позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, оскільки такі виходять за межі позовних вимог, помилковим є посилання на норми ст. 57 СК України.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статями 367, 376, 382, 383, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 27 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя змінити, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з часу виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді