Провадження № 2/201/789/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

06 листопада 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Гаржи О.О.,

за участю представника позивача адвоката Бразалук С.С.,

представника відповідача Чулініна Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,

ВСТАНОВИВ:

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2019р. по справі № 201/2602/19 ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Цивільний позов ОСОБА_1 про стягнення майнової і матеріальної шкоди - залишено без розгляду для його уточнення і вирішення в порядку цивільного судочинства.

За результатами оскарження вироку потерпілим ОСОБА_1 , ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13.09.2019р., вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2019р. в частині вирішення цивільного позову скасовано, а кримінальне провадження в цій частині направлене на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою судді Наумової О.С. 11.10.2019р. справу прийнято до провадження і призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 32-33 т. 1).

Ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати від 16.12.2019р. за клопотанням відповідача до участі у справі співвідповідачем залучено АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» - страхову компанію відповідача - ОСОБА_2 (а.с. 44-45, 53 т. 1).

За результатами подання ОСОБА_2 апеляційної скарги на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.10.2019р. про прийняття справи до провадження, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13.03.2020р. відмовлено у відкритті провадження за скаргою у зв`язку із неусуненням недоліків апеляційної скарги (а.с. 96 т. 1).

Ухвалою суду від 25.05.2020р. відмовлено представнику відповідачки у задоволенні заяви про відвід головуючої по справі (а.с. 139-141 т. 1).

Ухвалою суду від 04.08.2020р. відмовлено у задоволенні клопотання представнику відповідачки про призначення комісійної судово-медичної та судово психологічної експертиз щодо ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином (а.с. 184-185 т. 1).

28.11.2020р. позивач уточнив позовні вимоги, пред`явивши їх до ОСОБА_2 і АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» (а.с. 152 158 т. 1).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 06.02.2019р. приблизно об 11 год. 00 хв. сталася ДТП з вини ОСОБА_3 , яка порушила правила дорожнього руху. У результаті ДТП він зазнав тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що підтверджено висновком експерта № 607е від 25.02.2019р., а саме, відкритий багатоуламковий перелом лівого надколінника зі зміщенням уламків та ушкодженням капсули колінного суглобу, забійно-рвана рана по передньо-внутрішній поверхні лівого колінного суглобу.

Позивач поніс витрати на лікування, придбання медикаментів, медпрепаратів, медичного інвентарю, медичного обстеження в загальній сумі 17 232,31 грн., що підтверджується чеками.

Окрім того, позивачеві злочином завдана моральна шкода, яка полягає у моральних і фізичних стражданнях від завданих травм, змінах у звичайному укладі життя, необхідності лікуватися, порушенні життєвих планів. Моральну шкоду оцінює у 70 000,00 грн.

Враховуючи викладене, просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 і АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» матеріальну шкоду в розмірі 17 232,31 грн., моральну шкоду в розмірі 70 000, 00 грн., компенсувати судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала. 24.12.2019р. до суду надійшов відзив відповідачки (а.с. 72-74 т. 1), в якому вона не погодилася з тим, що має відшкодовувати матеріальну та моральну шкоду позивачеві. Зазначила, що пред`являючи вимоги про відшкодування витрат на лікування в сумі 17 232,31 грн., позивач надав до позовної заяви квитанції, які підтверджують придбання ліків за лютий 2019 року, що можуть відноситися до події злочину, але сума цих квитанцій повністю покривається добровільним грошовим переказом відповідачки на суму 25 000,00 грн., який вона сплатила через оператора поштового зв`язку 02.03.2019р. Факт одержання коштів позивач визнавав під час допиту у кримінальній справі 201/2602/19 в судовому засіданні у статусі потерпілого. Тобто, відповідачка добровільно повністю відшкодувала шкоду в процесі кримінального провадження відповідно до ч. 1 ст. 127 КПК України.

Крім того, вважала, що не всі придбані ліки за пред`явленими позивачем квитанціями відповідають призначенню за відомостями виписного епікризу з історії хвороби № 3943, доцільність їх придбання має бути перевірне також історією хвороби.

Зазначила, що на позивачеві, як потерпілому у кримінальному провадженні, лежить тягар доказування з підтвердженням розміру витрат на лікування висновком судового експерта, згідно із вимогами п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України.

Також зазначила, що позивачу завдано шкоди внаслідок взаємодії від зіткнення двох транспортних засобів (автомобілів), на підставі чого така шкода відшкодовується згідно зі ст. 1187 ЦК України на загальних підставах обома володільцями джерел підвищеної небезпеки, діяльністю яких з експлуатації транспорту спільно завдана шкода, а тому в розгляді справи має брати участь власник автомобіля «ВАЗ-211140» ОСОБА_4 , який має відповідати за шкоду спільно із ОСОБА_2 .

Цивільна відповідальність відповідача ОСОБА_2 застрахована AT «СК «Мега-Гарант», тому відповідач згідно зі ст. 1194 ЦК України, страховик несе субсидіарну відповідальність, і вимога в повному обсязі може бути до неї пред`явлена за умови дотримання позивачем правил ст. 619 ЦК України про пред`явлення вимоги до основного боржника AT «СК «Мега-Гарант» згідно зі ст.ст. 33, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і порушення ним строку відповіді на таку вимогу у відповідності до ст.ст. 34, 36 цього Закону, через що ці обставини підлягають встановленню судом відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України, оскільки вимоги до страховика позивач попередньо не пред`являв.

Крім того, звернула увагу, що позивач звільнений від справляння судового збору згідно з п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за подання позовних заяв про відшкодування матеріальних збитків, завданих злочином, проте відповідно до ч.ч. 3, 7 ст. 6 цього Закону наявність у позивача такої пільги не звільняє його від оподаткування об`єднаних в ній кожної з інших немайнових вимог. Тому позивач мав сплатити судовий збір за ставкою, встановленою у пп. 2) п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в розмірі 768,40 грн.

Також відповідачка у відзиві поставила позивачеві запитання у порядку ст. 93 ЦПК України (письмове опитування учасників справи) про обставини, що мають значення для справи, а саме:1) На що витрачені добровільно сплачені на його користь 25 000 гривень відшкодування і чим підтверджуються такі витрати? 2) На якій правовій підставі він керував автомобілем «ВАЗ-211140» і з якою його господарською діяльністю здійснювалася ним експлуатація цього транспортного засобу? 3) Чи пред`являв він в установленому Законом порядку вимогу про відшкодування шкоди до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» () і яку відповідь отримав та коли?

На підставі викладеного, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач AT «СК «Мега-Гарант» позовні вимоги визнав частково. 25.08.2020р. від голови правління AT «СК «Мега-Гарант» надійшов відзиви на уточнену позовну заяву (а.с. 187 191 т. 1), в яких він не погодився з тим, що страховик має відшкодовувати матеріальну та моральну шкоду. Обґрунтовував свою позицію тим, що на підтвердження понесених витрат на лікування позивач надав ряд квитанції, з яких неможливо визначити, що витрати на придбання ліків та інших супутніх товарів понесені саме позивачем та саме на його лікування, що вони є виправданими та підтверджені медичною документацією. Де-які чеки неналежної якості, не містять прізвище хворого і лише частково підтверджують необхідність їх придбання. 06.02.2019р. позивачеві проведено операцію - відкриту репозицію, МОС по Вебер осколкового перелому лівого надколінника. Зважаючи на додані до позовної заяви документи (виписний епікриз з історії хвороби № Є943 Ортопедо-травматологічного відділення №1 від 15.02.2019р., виданого КЗ «Обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова) серед лікувальних рекомендацій для пацієнта зазначені: Цефтріаксон, Метрогил, Дексалгін, Морфін, УВЧ, перев`язки, ходьба на милицях, Остеогенон.

Вважав, що сума витрат на лікування, необхідність придбання яких підтверджена медичними призначеннями становлять 2 598,68 грн., з яких: бандаж - 951,90 грн., бінт - 554,78 грн., остеогенон - 476,00 грн., вата - 58,62 грн., дексалгін - 375,00 грн., Метрогіл - 203,28 грн. На інші лікарські засоби, зазначені у чеках відсутні рекомендації лікаря, адже вони не зазначені у виписному епікризі з історії хвороби №3943. Таким чином, відсутні докази доцільності їх придбання. Отже, позивач документально підтвердив витрати на лікування лише в розмірі 2 598,68 грн.

Окрім того, ОСОБА_2 частково відшкодувала шкоду потерпілому ОСОБА_1 , що виключає необхідність здійснення страховиком виплати страхового відшкодування за полісом АМ/5249000.

З огляду на викладене, страховик визнав матеріальну шкоду у розмірі 2 598,68 грн., а моральну в розмірі 129,94 грн. (2 598,68 * 0,05) згідно зі ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З урахуванням викладеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача адвокат Бразалук С.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, додатково надала пояснення щодо призначених ОСОБА_5 ліків згідно їх фармакологічних властивостей.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні, підтримавши свої заперечення і пояснення, надані під час розгляду справи.

Представник відповідача AT «СК «Мега-Гарант» в судові засідання жодного разу не з`явився, про будучи повідомленим належним чином про судове засідання (а.с. 111, 145, 207 т. 1).

Вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в сукупності з наданими письмовими доказами, вважаю, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2019р. ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено їй відповідне покарання. Цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду для його уточнення і вирішення у порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13.09.2019р. вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2019р. в частині вирішення цивільного позову скасовано та призначено новий розгляду у порядку цивільного судочинства (а.с. 24-30 т. 1).

З установлених судом обставин під час розгляду даного кримінального провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_2 06.02.2019р. приблизно о 10 год. 00 хв., керуючи технічно справним автомобілем «Тойота Авенсіс», д.н.з. НОМЕР_1 , рухалась в Соборному районі у м. Дніпрі по вул. Космічній з боку вул. Набережної Перемоги в напрямку вул. Запорізьке шосе.

Під час руху водій ОСОБА_2 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахувала дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, не впоралась із керуванням, в некерованому стані виїхала на призначений для зустрічного руху бік дороги та в районі будинку № 30, скоїла зіткнення з автомобілем «ВАЗ-211140», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався в зустрічному напрямку руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водію ОСОБА_1 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми тіла, синця в середній третині лівої вушної раковини, синця на тильній поверхні правої кисті, відкритого багатоуламкового перелому лівого надколінника зі зміщенням уламків та ушкодженням капсули колінного суглобу, забійно-рваної рани по передньо-внутрішній поверхні лівого колінного суглобу, які, згідно висновку судово-медичної експертизи № 607е від 25.02.2019 року, за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п. 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. № 6 - термін зрощення кісткової тканини понад 21-ну добу.

Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 11/10.1/170 від 25.02.2019 року, в даній дорожній обстановці водій автомобіля «Тойота Авенсіс» ОСОБА_2 повинна була діяти відповідно до вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія автомобіля «Тойота Авенсіс» ОСОБА_2 визначалася виконанням нею вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України і у неї не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволили б їй їх виконати. При заданому механізмі події, дії водія автомобіля «Тойота Авенсіс» ОСОБА_2 не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР України, що з технічної точки зору знаходилось в причинному зв`язку з даною ДТП. В даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ-211140» ОСОБА_1 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 ПДР України. При заданих вихідних даних, водій автомобіля «ВАЗ-211140» ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «ТОЙОТА АВЕНСІС» шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування. В діях водія автомобіля «ВАЗ-211140» ОСОБА_1 при заданому механізмові пригоди, не вбачається невідповідностей вимогам п. 12.3 ПДР України, які б з технічної точки зору знаходились б в причинному зв`язку з настання даної ДТП.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося у тому, що водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом - автомобілем «Тойота Авенсіс», д.н.з. НОМЕР_3 , згідно висновку судово авто-технічної експертизи порушила вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, який свідчить: п. 12.1 - «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», невиконання яких, згідно висновку судово- автотехнічної експертизи знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_2 свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні визнала у повному обсязі та підтвердила фактичні обставини щодо вчиненого нею діяння та викладених у обвинувальному акті.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_1 також підтвердив суду фактичні обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.02.2019р. в районі будинку № 30 по вул. Космічній у м. Дніпрі, під час якої, обвинувачена ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Тойота Авенсіс», допустила зіткнення з його автомобілем «Ваз», внаслідок чого, йому було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження. Також, потерпілий підтвердив часткове відшкодування обвинуваченою завданої йому майнової шкоди.

Згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода завдана неправомірними діями майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка їх завдала.

Частиною 1 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

У цивільному позові потерпілого сума матеріальної шкоди визначена в розмірі 17 232,31 грн. як вартість медичних препаратів і предметів (виробів) медичного призначення.

Як видно з представленого позивачем виписного епікризу з історії хвороби № Є943 від 15.02.2019р. «Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. Мечникова», йому встановлений діагноз: відкритий багатоуламковий перелом лівого підколінника зі зміщенням уламків. 06.02.2018р. проведена операція відкрита репозиція, МОС (Металоостеосинтез) по Вебер осколкового перелому лівого надколінника. Стан з позитивною динамікою, післяопераційний період без особливостей, пацієнт пересувається на милицях, без навантаження на ліву ногу. Хворий виписаний з відділення для подальшого нагляду за ним ортопеда-травматолога в поліклініці за місцем мешкання. У п. 8 епікризу пацієнту рекомендовано: амбулаторний нагляд у ортопеда-травматолога, щоденні перев`язки, зняття післяопераційних швів на 14й день після операції, гіпсова іммобілізація лівої нижньої кінцівки 6 тижнів з моменту операції, хода на милицях без навантаження на нижню кінцівку 8 тижнів після операції, дексалгін 1 таб. при болю, остеогенон по 1 таб. 2р/сут. 3 міс. (а.с. 9-10 т. 1).

Судом також перевірена амбулаторна картка хворого ОСОБА_1 Є943 (а.с. 57 123 т. 2), з якої установлено, що позивачеві було призанчено: УГГ, ЛФК, розчин NaCl - 9 %, цефтріаксон, метрогіл, морфін, АльфортДекса при болю, Омез (а.с. 96 т. 2), а також цефтріаксон, метрогіл, адекватна аналгезія дексалгін, УВЧ на післяопераціну рану, перев`язки 1 раз на добу, видалення дренажу на 2-3 добу, морфін, омез (а.с. 109 т. 2). Згідно з протоколом передопераційного огляду і знеболення, уведено новостезін-спинал, ледокаїн, розчин NaCl - 9 %, цефтріаксон, кетанол, (а.с. 111 т. 2).

Згідно із пп. в) п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» при вирішенні таких вимог судам належить виходити з того, що: розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Досліджуючи надані на підтвердження витрат чеки і квитанції, суд приймає до уваги лише витрати на ті лікарські засоби і набір металоконструкцій для проведення операції, і лікування, які відповідають призначенням лікарів, зазначених у епікризі і виписці і історії хвороби амбулаторного (стаціонарного) хворого.

Зокрема, як видно з дослідженого виписного епікризу з історії хвороби № Є943 від 15.02.2019р. «Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. Мечникова», у п. 8 епікризу пацієнту ОСОБА_1 рекомендовано: щоденні перев`язки, зняття післяопераційних швів, гіпсова іммобілізація лівої нижньої кінцівки, хода на милицях, дексалгін, остеогенон (а.с. 9-10 т. 1).

З амбулаторної картки хворого ОСОБА_1 НОМЕР_4 (а.с. 57 123 т. 2) установлено, що позивачеві призначено: УГГ, ЛФК, розчин NaCl - 9 %, цефтріаксон, метрогіл, морфін, АльфортДекса при болю, Омез (а.с. 96 т. 2), а також цефтріаксон, метрогіл (в/в.к. тобто внутрішньовенно-крапельно), адекватна аналгезія дексалгін, УВЧ на післяопераціну рану, перев`язки 1 раз на добу, видалення дренажу на 2-3 добу, морфін, омез (а.с. 109 т. 2). Згідно з протоколом передопераційного огляду і знеболення, уведено новостезін-спинал, ледокаїн, розчин NaCl - 9 %, цефтріаксон, кетанол, (а.с. 111 т. 2).

Досліджуючи надані на підтвердження витрат чеки і квитанції, суд приймає до уваги лише витрати на ті лікарські засоби і набір металоконструкцій для проведення операції і лікування, які відповідають призначенням лікарів, зазначених у епікризі і виписці і історії хвороби амбулаторного (стаціонарного) хворого. До них відносяться (у період першої операції після ДТП):

-бандаж коліна з реб.жест з посиленим фіксатором чек за 10.02.2019р. на суму 688,00 грн. (а.с. 221 т. 1);

-бинт гіпсовий - з чека за 03.02.2019р. на суму 90,00 грн. (а.с. 223 т. 1);

-остеогенон таблетки, шприц - з чека за 08.02.2019р. на загальну суму 487,11 грн. (а.с. 224 т. 1);

-бинт, омез, система, шприци - з чека за 07.02.2019р. на загальну суму 251,47 грн. (а.с. 227 т. 1);

-вата, система з чека за 07.02.2019р. на загальну суму 49,36 грн. (а.с. 228 т. 1);

-бинт, дексалгін ін`єкції, шприци - з чека за 06.02.2019р. на загальну суму 490,51 грн. (а.с. 229 т. 1);

-бандаж 510 неопреновий на коліно - з чека за 11.02.2019р. на суму 263,90 грн. (а.с. 230 т. 1);

-бинт марлевий, бинт еластичний, дексалгін ін`єкції, лідокаїн, метрогіл, системи, шприци - з чека за 06.02.2019р. на загальну суму 780,03 грн. (а.с. 232 т. 1). Всього: 3 100,38 грн.

Таким чином, дослідивши призначення лікаря і надані чеки, суд доходить висновку про документальне підтвердження витрат на лікування в сумі 3 100,38 грн.

Інші витрати на лікування суд не бере до уваги, оскільки ліки, указані в них не відповідають призначенням лікарів, які містяться у виписному епікризі з історії хвороби № Є943 від 15.02.2019р. «Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. Мечникова» та амбулаторній картці хворого ОСОБА_1 Є943.

Суд також не може узяти до уваги пояснення представника позивача щодо фармакологічних властивостей придбаних ОСОБА_1 ліків, виходячи з того, що ці пояснення не є належними і допустимими доказами необхідності придбання ліків, адже не ґрунтуються на спеціальних знаннях в області медицини.

Згідно з наданою позивачем випискою № 9088 з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого «Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. Мечникова», в подальшому позивач лікувався у віддаленні травматології та ортопедії № 1 з 17.12.2019р. по 08.01.2020р. (тобто через 10 місяців після першої операції) з діагнозом: - відкритий перелом, який зрісся після МОС (Металоостеосинтезу) лівого надколінника. Контрактура лівого колінного суглобу. Проведена операція 24.12.2019р. - видалення металоконструкції лівого надколінника. Проведене лікування: цефтріаксон, кетанов, факсипарін, морфин, омез, магнію сульфат, перев`язка рани, УВЧ, гіпсова іммобілізація,

У п. 8 виписки пацієнту рекомендовано: подальше лікування та нагляд травматолога, хода з повним навантаженням на ліву нижню кінцівку, ЛФК, кальцію-Д3-никомед по 1 таб. 2 р. на день, цикло-3-форте по 1 таб. 2 р. на місяць.

Разом із тим, з чеків видно, що розрахунок за ліки здійснювався карткою. Як пояснив позивач, кошти на придбання ліків він надавав готівкою дружині або друзям. Однак, відомостей про те, кому належить платіжна картка позивач не надав.

Судом установлено, та у судовому засіданні ця обставина визнана сторонами, що 02.03.2019р. відповідачем ОСОБА_2 на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП позивачеві ОСОБА_1 надано грошові кошти у розмірі 25 000,00 грн., про що свідчить відповідна квитанція про поштовий переказ від 02.03.2019р. (а.с. 82 т. 1).

Надіючи відповідь на питання - на що витрачені ці кошти, позивач пояснив у заяві свідка про те, що добровільно сплачені ОСОБА_2 кошти витратив в повному обсязі на повторну операцію з вилучення металоконструкції лівого наколінника 24.12.2019р., що підтверджується випискою з медичної карти хворого № 9088. Для повторної операції було закуплено витратні матеріали та лікарські препарати, що використовуються безпосередньо для операції, та після операції в реабілітаційний період було придбано знеболювальних препаратів, засобів для перев`язки, витратних перев`язочних матеріалів та ліків для формування кісткової тканини на загальну і понад 50 000 грн. Також оплачено саму операцію. Про це свідчать чеки на загальну суму 27 136, 62 грн., які не дублюються з тими, що наявні в матеріалах справи, а підтверджують саме витрати на повторну операцію (а.с. 168 170 т. 1).

Згідно з ч. 1 ст. 61 КПК України (у редакції на момент пред`явлення цивільного позову (12.04.2019р.) цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.

Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні згідно із ч. 2 ст. 62 КПК України є фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 КПК України цивільний відповідач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право визнавати позов повністю чи частково або заперечувати проти нього.

Статтею 127 КПК України передбачена можливість відшкодування (компенсація) шкоди потерпілому. Так, підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч.ч. 5 - 7 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відмова у позові в порядку цивільного, господарського або адміністративного судочинства позбавляє цивільного позивача права пред`являти той же позов у кримінальному провадженні.

Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Отже, виходячи з приписів ст. 61, 62, 127 КПК України відповідачка ОСОБА_2 (цивільний відповідач) добровільно відшкодувала потерпілому (цивільному позивачеві) ОСОБА_1 заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду в сумі 25 000,00 грн. 02.03.2019р., вже після чого позивач пред`явив до неї цивільний позов 12.04.2019р. (майже через місяць).

Однак, при пред`явленні позову позивач означену суму не врахував, і просив стягнути з відповідачки 17 232,31 грн. матеріальної шкоди і 50 000,00 грн. моральної шкоди.

28.07.2020р. позивач пред`явив уточнену позову заяву (а.с. 152 158 т. 1), у якій вимоги про стягнення матеріальної шкоди не змінив і залишив заявлену до стягнення суму 17 232,31 грн. (як витрати на лікування), моральну збільшив до 70 000,00 грн.

Надаючи на обґрунтування витрат на лікування в сумі 17 232,31 грн., позивач також долучив до матеріалів справи копії чеків, що підтверджують витрати на лікування, що були зроблені ним вже після пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні, тобто, витрати на лікування з 17.12.2019р. по 08.01.2020р. (а.с. 171 т. 1), другу операцію (по видаленню металоконструкцій 24.12.2019р.) і подальше лікування, тобто чеки за 16.12.2020р., 23.12.2019р., 02.01.2020р., 05.01.20220р, 04.01.2020р., 06.01.2020р., 23.12.2019р., 24.12.2019р., 25.12.2019р., 27.12.2019р. (а.с. 172 - 176 т. 1).

Таким чином, позивач надав докази, які не стосуються предмета доказування вимог про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді витрат на лікування, які він поніс на першу операцію з 06.02.2019р. по 15.02.2019р. а.с. 9 т. 1 ) в лютому 2019 року (чеки а.с. 11 19, - чіткі копії 221 232, т. 1).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

З урахуванням викладеного, суд не приймає до уваги надану під час розгляду справи (до зави свідка 04.08.2020р. а.с. 168 т. 1) виписку з медичної картки № 9088 (а.с. 171, т. 1) і чеки за 16.12.2020р., 23.12.2019р., 02.01.2020р., 05.01.20220р, 04.01.2020р., 06.01.2020р., 23.12.2019р., 24.12.2019р., 25.12.2019р., 27.12.2019р. (а.с. 172 - 176 т.1), оскільки ці чеки не підтверджують заявлені вимоги, а тому не стосуються предмета доказування.

При дослідження Журналу судового засідання під час розгляду к/п № 201/2602/16 (а.с. 45 48 т. 2) судом установлено, що обвинувачена ОСОБА_2 визнала позовні вимоги цивільного позову ОСОБА_1 частково в частині матеріальної шкоди, на відшкодування якої сплатила позивачеві 25 000,00 грн. Вимоги про відшкодування моральної шкоди не визнавала.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що ОСОБА_2 дійсно надавала йому 25 000,00 грн. влітку 2019 року перед винесенням вироку, перерахувавши кошти поштовим переказом.

Таким чином, з урахуванням приписів ст. 61, 62, 127 КПК України відповідачка ОСОБА_2 відповідачка повністю компенсувала позивачеві вимоги за цивільним позовом в частині заявлених до відшкодування 17 232,31 грн., сплативши навіть більше, аніж було заявлено позивачем.

Не впливає на вирішення спору надана позивачем відповідь на запитання відповідачки і в судовому засіданні про те, що надані 25 000,00 грн. ним були витрачені в повному обсязі саме на повторну операцію з вилучення металоконструкції лівого наколінника 24.12.2019р., оскільки кошти не мають індивідуальних ознак. З урахуванням того, що відповідачка відшкодувала позивачеві матеріальну шкоду до пред`явлення ним цивільного позову, суд приймає це відшкодування як таке, що покриває вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди за цим позовом. Більш того, з наданих позивачем чеків на другу операцію видно, що де-які розрахунки за ліки здійснювалися безготівково карткою (а.с. 172 т. 1). При цьому, позивач вказував, що кошти на придбання ліків він надавав готівкою дружині або друзям. Однак, відомостей про те, кому належить платіжна картка позивач не надав.

Розглядаючи спір виключно у межах позовних вимог (ч. 1. ст.13 ЦПК України), з урахуванням того, що чинне законодавство України не передбачає солідарного обов`язку страховика та страхувальника щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також з урахуванням, що обов`язок винної у ДТП особи на відшкодування матеріальної шкоди в сумі 17 232,31 грн. потерпілому є погашеним, у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 слід відмовити.

При цьому, суд не погоджується із доводами сторони відповідача про те, що за цим позовом має відповідати власник транспортного засобу.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Виходячи із загальних норм ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1190 ЦК України підстави для цивільної відповідальності власника автомобіля, лише через те, що він є власником автомобіля, відсутні.

За загальними правилами, зазначеними вище, тягар цивільної відповідальності у таких випадках має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП.

Окремо слід зазначити, що за змістом норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що навіть зміна власника транспортного засобу, яким керувала особа, винна у завданні шкоди потерпілому, не змінює суб`єктивного складу сторін у спорі.

Суд також не погоджується із твердженням сторони відповідача про наявність вини потерпілого у ДТП, і як наслідок - про відповідальність останнього.

Як видно з вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2019р., згідно дослідженого судом висновку судово-автотехнічної експертизи № 11/10.1/170 від 25.02.2019р. в даній дорожній обстановці водій автомобіля «Тойота Авенсіс» ОСОБА_2 повинна була діяти відповідно до вимог п. 12.1 ПДР. Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія автомобіля «Тойота Авенсіс» ОСОБА_2 визначалася виконанням нею вимог п. 12.1 ПДР і у неї не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволили б їй їх виконати. При заданому механізмі події, дії водія автомобіля «Тойота Авенсіс» ОСОБА_2 не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР України, що з технічної точки знаходилося в причинному зв`язку з даною ДТП. В даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ-211140» ОСОБА_1 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 ПДР України. При заданих вихідних даних, водій ВАЗ-211140» ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «Тойота Авенсіс» шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування. В діях водія автомобіля «ВАЗ-211140» ОСОБА_1 при заданому механізмові пригоди, не вбачається невідповідностей вимогам п. 12.3 ПДР України, які бз технічної точки зору знаходились б в причинному зв`язку з настання даної ДТП.

У судовому засіданні представник відповідачки наполягав, що крайня права смуга руху була вільна, а місцем зіткнення було таким чином, що в обох автомобілів пошкоджені дві лівих фари. Отже, позивач у порушення п. 11.2. ПДР, обрав ліву смугу руху, а не праву.

Згідно із п. 11.2. Правил дорожнього руху на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно із ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

За приписами ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 КПК України кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях. Частиною 10 даної статті установлено, що висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.

Як видно з вироку суду, висновок експерта № 11/10.1/170 від 25.02.2019р., прийнятий судом і покладений в основу вироку. Даний висновок підтверджує, що дії водія автомобіля «Тойота Авенсіс» ОСОБА_2 не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР України, що з технічної точки знаходилося в причинному зв`язку з даною ДТП.

Питання щодо порушення потерпілим вимог п. 11.2 ПДР під час розгляду кримінального провадження не досліджувалося.

Вихідних даних про те, чому водій автомобіля «ВАЗ-211140» ОСОБА_1 обрав для руху ліву смугу руху, про те, що права смуга при цьому була вільна, матеріали кримінального провадження не містять, а також не представлені суду під час розгляду даної справи. Належних і допустимих доказів порушення водієм автомобіля «ВАЗ-211140» ОСОБА_1 вимог п. 11.2 ПДР, наприклад, висновку автотехнічної експертизи, суду не представлено.

За приписами ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому, за відсутності належних допустимих доказів, не можна у даному випадку стверджувати про порушення водієм автомобіля «ВАЗ-211140» ОСОБА_1 вимог п. 11.2 ПДР, і про його відповідальність відповідно до ст.1188 ЦК України за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

До того ж обставини порушення ОСОБА_2 правил дорожнього руху і перебування їх у причинному зв`язку із настанням ДТП, перевірені апеляційним судом на предмет законності і обґрунтованості в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України), судом апеляційної інстанції не спростовані.

Розглядаючи вимоги позивача про стягнення моральної шкоди (з урахуванням уточнень до позову в сумі 70 000,00 грн.), суд виходить з такого.

На обґрунтування наявності заподіяної моральної шкоди, позивач пояснив, що були порушені його життєві плани. До аварії він офіційно був безробітній, але неофіційно працював на будівництві, заробляв 15 000 20 000 грн. на місяць. У нього у 2019 році народилася дитина. Внаслідок травми він відчував біль, переніс операцію, був у гіпсу, в ногу ставилися металеві спиці, його нога не згибалася, але йому необхідно було її згинати через біль, він приймав знеболювальні препарати. Він не виходив з дому, ліки йому купувала дружина і друзі за його кошти.

Майнова шкода позивачеві відшкодована повністю відшкодована, тому стягненню підлягає лише моральна шкода. При цьому, суд зауважує, що обставина, що відповідачка сплатила на її відшкодування більше, аніж просив позивач, не є підставою для зарахування цієї суми на відшкодування моральної шкоди і відмови у її відшкодуванні, оскілки матеріальна і моральна шкода мають різну правову природу, правові підстави відшкодування матеріальної і моральної шкода регулюються різними нормами права.

Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст. 26-1 Закону страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20.01.2016р. у справі № 6-2808цс15, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018р. у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

З метою гарантування правової визначеності щодо застосування інституту цивільного позову у кримінальному провадженні та з метою забезпечення єдності та сталості відповідної судової практики Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2019р. вважала, що положення ч. 1 ст. 128 КПК України щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за завдану шкоду, треба розуміти як можливість пред`явлення зазначеного позову до будь-якої особи (фізичної або юридичної), яка за законом виконує обов`язок з відшкодування шкоди, завданої підозрюваним (обвинуваченим чи неосудною особою).

У постанові КЦС від 21.08.2018р. у справі № 227/3573/16-ц касаційний суд висловився про необхідність стягнення страхового відшкодування не зважаючи на те, що позивач не звертався до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням звернувся безпосередньо до суду в межах необхідного строку, а в постанові ККС від 30 серпня 2018 року у справі № 732/865/16-к посилання страховика на те, що потерпілий не звертався до нього із заявою про виплату страхового відшкодування, було відхилено касаційним судом.

У постанові колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.03.2018р. у справі № 910/426/17 суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій і зазначив таке: «потерпіла особа не зобов`язана звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди. Таке право, враховуючи висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002р. № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту».

У системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Крім цього, у підпункті 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 зазначеного Закону передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.

Водночас у межах кримінального провадження за ст. 286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. Тобто в цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до МТСБУ або страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

Як було вказано згідно зі ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

При визначені розміру матеріального відшкодування, що підлягає стягненню на користь потерпілого із страховика (МТСБУ) суд виходить із витрат на лікування в межах суми наданих та підтверджених належними доказами витрат на лікування, розмір яких має бути документально підтверджений.

У відзиві страхова компанія визнала підтвердженими витрат на лікування в сумі 2 5987,68 грн. Однак судом визначено, що документально позивач підтвердив витрати на лікування в сумі 3 100,38 грн.

Отже, суд вважає, що розмір морального відшкодування підлягає відшкодуванню в сумі 155,019 грн., що відповідає 5-ти відсоткам страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю (3 100,38 *0,05).

При визначені розміру матеріального відшкодування, що підлягає стягненню на користь позивача зі страховика суд виходить із документально підтверджених витрат на придбання лікарських засобів та пов`язаних з лікуванням і діагностикою в сумі 3 100,38 грн.

Таким чином, загалом з АТ «СК «Мега-Гарант» на користь позивача підлягає стягненню 155,019 грн. (за правилами округлення - 155,20 грн.)

Частиною 3 ст. 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин справи, які мають істотне значення.

Як роз`яснив, Пленум Верховного Суду України в п.3 постанови від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (ст.ст. 23, 1167 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Із матеріалів справи вбачається, що негативні явища в житті позивача, пов`язані з дорожньо транспортною пригодою, яка мала місце 06.02.2019р. тривали протягом майже 11-ти місяців (період лікування). Лише в грудні 2019 року позивачеві були видалені металоконструкції.

Станом на момент розгляду справи відповідачка добровільно моральну шкоду позивачеві не відшкодувала.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який розмір може мати суто умовний вираз.

При цьому, суд враховує тривалість лікування і відновлення попереднього стану здоров`я позивача, вимушені зміни в його житті, страждання завдані фізичним болем та отриманими тяжкими тілесними ушкодженнями, і з урахуванням вимог розумності і справедливості, вважає необхідним визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 3 000,00 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наведених вище підстав.

Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд виходить з того, що згідно із п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від 08.07.2011р. позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачена самостійна підстава звільнення позивачів від сплати судового збору у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення.

Оскільки позивач повністю звільнений від сплати судового збору по даній категорії справ, то, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн. зі страховика і 768,40 грн. з ОСОБА_2 (за ставками 2019 року на момент з`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні).

Вирішуючи питання про стягнення оплати за отримання правничої допомоги з відповідача на користь позивачки у розмірі 3 200,00 грн., суд дійшов такого висновку.

Частина 3 ст. 137 ЦПК передбачає, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В такому описі слід зазначати перелік конкретних послуг та вартість кожної послуги, або, в разі погодинної тарифікації послуг адвоката кількість годин, витрачених на надання кожної послуги.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК).

Більш широкого переліку документів, що підтверджують розмір витрат кодекс не містить, однак з даного приводу є чимало правових висновків Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20.09.2018р. суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №823/2638/18 від 16.05.2019р. містить висновки про те, що надані позивачем договір, рахунок (з описом наданих послуг та вартості кожної з них окремо, а також кількість годин, витрачену на кожну з цих послуг) та квитанція про оплату цих послуг є належними і достатніми доказами для стягнення понесених витрат, а складення акту виконаних робіт не передбачено умовами договору, тому сам факт виставлення рахунку клієнту та його оплата свідчать про прийняття цих послуг. Таким чином, необґрунтованою є вимога щодо прайс-листа та акту виконаних робіт (послуг) за умови, що надані документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК).

За змістом норм ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

При цьому згідно зі статтею 30 згаданого Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Сума заявлених позивачем до відшкодування відповідачем судових витрат на правничу допомогу адвоката співмірна із складністю справи, кваліфікацією і досвідом адвоката, узгоджується з умовами укладеного між адвокатом та клієнтом договором про надання юридичних послуг та здійснення правового захисту (представництва) від 02.04.2019р. (а.с. 20-21 т.1). Факт оплати наданої правової допомоги підтверджується актом прийому-передачі наданих послуг від 02.04.2019р. і квитанцією № 1 від 02.04.2019р. (а.с. 50 т. 1).

Приймаючи до уваги часткове задоволення позову, вважаю за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу в розмір 115,52 грн., виходячи з того, що загальний розмір стягнутої суми за рішенням суду становить 3,61% від загальної суми заявлених вимог майнового характеру (3200,00 грн.* 3,61% /100%), однак, пропорційно задоволеним вимогам щодо відповідачів (співвідношення 95 % зі ОСОБА_2 , та 5,0 % - з АТ «СК Мега-Гарнт»): 110,05 грн. з ОСОБА_2 , та 5,70 грн. з АТ «СК Мега-Гарнт»).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст. ст. 259, 263-265, ч.ч. 2, 3 ст. 274, 279 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 155,20 грн. (сто п`ятдесят п`ять гривень 20 коп.).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000,00 (три тисячі гривень 00 коп.).

В задоволенні іншої частин позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 110,05 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 5,70 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» в дохід держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 16 листопада 2020 року.

Суддя О.С. Наумова