ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9033/20 Справа № 212/5058/20 Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року, яке постановлено суддею Чайкіним І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 серпня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК») і просила стягнути у відшкодування моральної шкоди 188 920 грн. у зв`язку з отриманим нею професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці та судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 гривень. Висновком МСЕК від 19 травня 2020 року позивачу було первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності, з них: 30% - по радикулопатії та 15% - по ДОА, ІІІ група інвалідності, безстроково. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, вона втратила своє здоров`я, оскільки внаслідок професійного захворювання відчуває постійний біль в попереково - крижовому відділі хребта з віддачею в ноги, судоми в м`язах пальцях рук та пальців лівої стопи, біль в шийному відділі хребта, головний біль, запаморочення, зниження зору.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 80 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних, на користь держави судовий збір у сумі 840,80 грн. та судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 3 300 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про зміну рішення суду і ухвалення нового рішення про зменшення суми відшкодування моральної шкоди до 60 000 гривень, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував, що позивач була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я.

Крім того, звертає увагу на те, що у рішенні не наведено жодних мотивів, які б свідчили про обґрунтованість стягнутої судом суми моральної шкоди в розмірі 80 000 грн. та судом не враховано судову практику в аналогічних справах.

Вважає, що суд першої інстанції під час вирішення питання щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди не врахував, що на момент подачі позову позивачу виповнилось 62 роки і вона є пенсіонером, а тому поганий стан здоров`я позивача пов`язаний з поважним віком, а не з втратою професійного захворювання.

Також вказує, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі Закон № 466) внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, який набрав чинності з 23.05.2020 року та яким передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди визначеної рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення.

Апелянт вважає, що стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3 300 грн. є необґрунтованою та неспівмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач працювала з 14 жовтня 1985 року по 20 вересня 2003 року на посаді машиніста конвеєра, з 17 червня 2003 року по 31 серпня 2016 року - машиністом шламових насосів, насосних установок цеха шламового господарства, з 31 серпня 2016 року по 20 листопада 2019 року - учнем пробовідбірника на ВАТ « ЦГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК». 20 листопада 2019 року позивач звільнена за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію ст. 38 КЗпП України (а.с. 22-31).

Відповідно до п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) формою П-4 від 26 лютого 2020 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин праці на підприємстві відповідача, де вона виконувала роботу по відбору пилу та газу на робочих місцях в цехах комбінату. При цьому під час перенесення вручну пневматичної установки для відбору проб, позивач підпадла під вплив важкості праці (а.с. 6).

Згідно п. 18 Акту, причиною виникнення професійного захворювання є важкість праці (а.с. 6).

Висновком МСЕК від 19 травня 2020 року позивачу було первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності, з них: 30% - по радикулопатії та 15% - по ДОА, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 8 - 9).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням їй спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач, як особа, яка не забезпечила позивачу безпечних та нешкідливих умов праці, внаслідок чого вона отримала професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача спричинену їй моральну шкоду у зв`язку з отриманим на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно встановив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як вона переносить фізичний біль, зазнала порушення свого звичайного способу життя і вимушена витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував, що позивач була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я, колегія суддів не бере до уваги оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач працювала на підприємстві відповідача в період з 1985 року по 2019 рік. Висновком МСЕК від 19 травня 2020 року позивачу було первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності, з них: 30% - по радикулопатії та 15% - по ДОА, ІІІ група інвалідності, безстроково.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПрАТ «ЦГЗК» - повинен відшкодувати позивачці моральну шкоду, так як, відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Не можуть бути підставою для зміни рішення суду доводи апеляційної скарги відповідача, що суд першої інстанції під час вирішення питання щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди не врахував, що на момент подачі позову позивачу виповнилось 62 роки і вона є пенсіонером, а тому поганий стан здоров`я позивача пов`язаний з поважним віком, а не з втратою професійного захворювання, оскільки суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, правильно встановив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як вона переносить фізичний біль, зазнала порушення свого звичайного способу життя і вимушена витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання, та те, що на момент подачі позову позивачу виповнилось 62 роки і вона є пенсіонером жодним чином не компенсують позивачу шкоду, завдану втратою професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями, та не знімають з роботодавця обов`язку з відшкодування такої шкоди.

Отже, судом вірно встановлено порушення ПрАТ «ЦГЗК» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійного захворювання, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної відповідача про те, судом першої інстанції не було враховано, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі Закон № 466) внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, який набрав чинності з 23.05.2020 року та яким передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди визначеної рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння їй шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння її шкоди життю та здоров`ю.

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення судових витрат на користь позивача на правничу допомогу в розмірі 3 300 гривень, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України ,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічний висновок викладений в Постанові ВС від 18 грудня 2018 року у справі № 910/4881/18.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 25 лютого 2020 року уклала договір про надання правничої допомоги з адвокатом Карнаух Т.В. та згідно Розрахунку та Акту виконаних робіт витрат на правничу допомогу їй надана правнича допомога: надання усної консультації 1 година -450 грн., формування переліку необхідних документів для забезпечення доказів по справі 1 година - 250 грн., правовий аналіз наданих замовником документів для складання позовної заяви 2 години - 900 грн., копіювання документів для складання позовної заяви 30 хвилин - 150 грн., вивчення судової практики суду касаційної інстанції 1 година 30 хвилин - 550 грн., складання позовної заяви 2 години - 1 000 грн., представлення інтересів в суді 2 години -1700 грн.(а.с. 42-46).

На підтвердження понесення витрат на надання правничої допомоги позивачем надано квитанцію про сплату адвокату 5 000 грн. та Акт наданих послуг відповідно до умов договору (а.с. 44-46).

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3 300 грн., судом першої інстанції було враховано та документально доведено, що позивачем були понесені витрати на правничу допомогу на зазначену суму, оскільки розгляд справи в суді першої інстанції відбувався у письмовому провадженні, тому судові витрати на правову допомогу в частині судового представництва в суді у розмірі 1 700 грн., задоволенню не підлягають, оскільки такі дії представником позивача - адвокатом Карнаух Т.В. не вчинялися

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 3 300 гривень, оскільки визначений судом розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, також представником позивача було надано до суду належні та допустимі докази понесених позивачем витрат у справі.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " № 4 від 31.03.1995 року , яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, тяжкості наслідків, які настали в її здоров`ї, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань позивача, яка переносить постійний фізичний біль, з урахуванням ступеню вини відповідача та тривалості праці позивача на підприємстві відповідача.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги ПрАТ «ЦГЗК» про те, що у рішенні судом не наведено жодних мотивів, які б свідчили про обґрунтованість стягнутої судом суми моральної шкоди в розмірі 80 000 грн. та судом не враховано судову практику в аналогічних справах, оскільки суд першої інстанції з урахуванням того, що позивачу встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 45%, безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, з урахуванням судової практики Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами визначив розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 80 000 грн., що є розумним, виваженим і справедливим у даній ситуації.

Таким чином, встановивши, що професійне захворювання позивача, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПрАТ «ЦГЗК», де позивач працювала протягом тривалого часу з 1985 року по 2019 року, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці в період виконання нею робіт на підприємстві відповідача, умов праці відповідно до нормативно-правових актів, на думку колегії судів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачу з вини відповідача ПрАТ «ЦГЗК» була заподіяна моральна шкода, й саме на нього повинен бути покладений обов`язок з її відшкодування.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 80 000 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: