Ухвала

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 565/482/18

провадження № 61-16540ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 07 липня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про визнання дій незаконними та скасування нарахування штрафу, пені, стягнення самовільно списаних коштів з депозитного договору,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) про визнання дій незаконними та скасування нарахування штрафу, пені, стягнення самовільно списаних коштів з депозитного договору.

Позов мотивовано тим, що 07 червня 2016 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», укладений кредитний договір № VONVLON06854 у виді невідновлювальної кредитної лінії з встановленим лімітом 89 512,91 грн, у тому числі: 52 473,41 грн на реструктуризацію заборгованості за умовами та правилами надання банківських послуг № 25089082, укладеними між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рута» (далі - ТОВ «Рута»); 31 792,22 грн на реструктуризацію заборгованості за умовами та правилами надання банківських послуг № 25089082, укладеними між банком та ТОВ «Рута»; 34,00 грн на реєстрацію рухомого майна у Державному реєстрі обтяження рухомого майна шляхом перерахування за реквізитами, зазначеними у пункті 2.1.2; 5 213,28 грн судові витрати, передбачені пунктами 2.2.13, 2.3.12, 6.8 цього договору, зі сплатою 32 відсотків річних за користування кредитом строком до 05 червня 2017 року.

Згідно з пунктом А.3 розділу А «Істотні умови кредитування» вказаного кредитного договору термін повернення кредиту згідно з графіком зменшення поточного ліміту встановлено 05 числа кожного місяця, дата останнього платежу 05 червня 2017 року. Відповідно до пункту А.5 зобов`язання позичальника забезпечено: договором застави від 07 червня 2016 року № VONVLON06854/DZ у розмірі застави 19 000,00 грн; договором поруки від 07 червня 2016 року № VONVLON06854/DР1, укладеним між банком та ОСОБА_2 на суму 89 512,91 грн; договором поруки від 07 червня 2016 року № VONVLON06854/DР2, укладеним між банком та ОСОБА_1 на суму 89 512,91 грн.

У графіку зменшення поточного ліміту, який є додатком № 1 до кредитного договору від 07 червня 2016 року № VONVLON06854, сторони узгодили строки погашення заборгованості. На виконання кредитного договору ОСОБА_1 у період з 05 липня 2016 року по 05 червня 2017 року сплатив всього 99 998,92 грн. 22 листопада 2017 року відповідач здійснив самовільне списання коштів у розмірі 19 106,56 грн, які згідно з договором застави від 07 червня 2016 року № VONVLON06854/DZ передані у забезпечення кредитного договору, що підтверджується випискою руху коштів по рахунку № НОМЕР_1 та дублікатом квитанції від 22 листопада 2016 року № Р 230453. Згідно з довідкою банку від 08 червня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 07 липня 2016 року № VONVLON06854 становить 107 198,99 грн.

Банк безпідставно нарахував штраф у розмірі 109 234,48 грн та списав кошти у розмірі 19 000,00 грн, які знаходилися на депозитному рахунку. Крім того неправомірним є обрахування строків прострочення внесення щомісячного платежу як 31 день, оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які встановлюють обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, а тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Ураховуючи наведене, позивачі просили суд визнати дії АТ КБ «Приватбанк» у частині самовільного списання 06 червня 2016 року грошових коштів з депозитного рахунку № НОМЕР_2 у розмірі 19 000,00 грн, нарахування штрафу у розмірі 109 234,48 грн та пені за кредитним договором від 07 червня 2016 року № VONVLON06854 неправомірними; зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок платежів за кредитним договором від 07 червня 2016 року № VONVLON06854, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», скасувати нарахування штрафу у розмірі 109 234,48 грн та пені; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» самовільно списані 06 червня 2016 року грошові кошти з депозитного рахунку № НОМЕР_2 у розмірі 19 000,00 грн.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 07 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що обставини, на які посилалися позивачі як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у суді, а обраний ними спосіб захисту є неефективним.

У листопаді 2020 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 07 липня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 07 липня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про визнання дій незаконними та скасування нарахування штрафу, пені, стягнення самовільно списаних коштів з депозитного договору повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак