Справа № 201/7024/20
Провадження № 2/201/2731/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

з секретарем судового засідання Шумейко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 22 липня 2020 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 17 червня 1994 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 526 та 17 червня 1994 року видано свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_1 . За час шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на дану квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 .. 11 січня 2005 року шлюб між ними було розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 04 та 11 січня 2005 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, спадкоємцями першої черги є два його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме на частку квартири, котра належала ОСОБА_4 та позивачу на праві приватної власності, але на наявне право позивач не має документального підтвердження. Тому просила суд визначити розмір часток в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 в розмірі по Ѕ частці. Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 (1-6).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 27 липня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.35).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.36-37).

До суду 10 серпня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.38-39)

Ухвалою судді від 10 серпня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності (а.с. 40-41).

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала заяву про слухання справи за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами, позовні вимоги підтримала наполягала на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 надав суду заяву про визнання позову та слухання справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Обставини встановлені судом

17 червня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 526 та 17 червня 1994 року видано свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_1 (а.с.8).

За час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 . Що підтверджується договором купівлі продажу від 06 грудня 1995 року, право власності на дану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 (а.с.9-12).

11 січня 2005 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано, про шо в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 04 та 11 січня 2005 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_2 . (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 22)

Спадкоємцями першої черги є два його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 30) та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 16).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на нерухоме майно.

Норми права які застосував суд, та мотиви їх застосування

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Шлюб між позивачем та ОСОБА_4 укладено 17 червня 1994 року та розірвано 11 січня 2002 року, спірна квартира придбана 06 грудня 1995 року, отже дане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 1ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У відповідності до ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Разом з тим, ч. ч. 1, 2ст. 372 ЦК України, передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Визначаючи розмір частки ОСОБА_1 у квартирі, суд враховує презумпцію рівності часток у майні, що було придбане у шлюбі, та доходить висновку, що розмір частки становить 1/2 частина квартири.

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Враховуючи вищевикладене, успадковуватися після смерті ОСОБА_4 може лише 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .. Інша 1/2 частина даної квартири має бути визнана на праві власності за ОСОБА_1 .

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до статті 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18) зроблено висновок про те, що визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

На підставі вищенаведеного суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 в частині визначення розміру за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності задовольнити частково.

Визначити що розмір частки ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП НОМЕР_3 ) в квартирі АДРЕСА_1 становить Ѕ частка.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП НОМЕР_3 ) право власнсоіт на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 23 листопада 2020 року.

Суддя С.О. Демидова