ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3594/20 Справа № 210/241/19 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н. А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 210/241/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 31 липня 2019 року, яке ухвалено суддею Літвіненко Н.А. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої пошкодженням майна.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником транспортного засобу типу сідловий тягач-Е, марки DAF, модель XF 95.430, держаний номерний знак НОМЕР_1 синього кольору.

17.06.2018 року відповідач, керуючи транспортним засобом - типу сідловий тягач-Е марки DAF, модель XF 95.430, держаний номерний знак НОМЕР_1 синього кольору, який належить позивачу, на вул. Івана Мазепи 2 у м. Дніпро, порушив правила дорожнього руху та спричинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої було пошкоджено належний позивачу автомобіль.

Вина відповідача у спричиненій ним ДТП встановлена постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2018 року у справі № 205/4374/18-п, згідно якої ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення. Постанова не оскаржена та набрала законної сили 21.08.2018 року.

В постанові встановлено, що 17.06.2018 року о 09 годині 00 хвилин водій ОСОБА_2 в м. Дніпро на вул. Івана Мазепи 2, керуючи автомобілем марки DAF XF 95.430, державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом Novоtrail, номерний знак НОМЕР_2 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на парапет, який відокремлює трамвайні колії від проїзної частини. В результаті ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження. Своїми діями водій ОСОБА_2 порушив п. 12.1 ПДР України. В судовому засіданні водій ОСОБА_2 не заперечував проти викладених у протоколі про адміністративні правопорушення відомостей.

Згідно висновку судового автотоварознавчого дослідження №Д5/08/18 від 31.08.2018 року, сума матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля марки DAF XF 95.430, державний номерний знак НОМЕР_1 , складає 351 610 грн. Витрати на експертизу, згідно квитанції № 052388 від 08.08.2018 року, склали 3 500 грн.

Позивач зауважує на тому, що діями відповідача, окрім матеріальної шкоди, було завдано моральну шкоду, оскільки його майну, яке є достатньо дорогим транспортним засобом, було завдано значних пошкоджень. Позивач був змушений виїжджати на місце пригоди у іншу місцевість, забезпечувати за власний рахунок виклик евакуатора для транспортування автомобіля до м. Кривого Рогу. Потім він здійснював пошук експерта-автотоварознавця, забезпечував проведення експертизи. Тривалий час позивач не може експлуатувати вказану транспортну техніку, яка є йому необхідною в роботі, а саме здійсненні перевезень, оскільки він є самозайнятою особою - ФОП.

Також зазначає, що він змушений був звертатися за правничою допомогою для звернення до суду, постійно намагався вийти на зв`язок із відповідачем для вирішення спірного питання, однак на його вимоги відповідач не реагує.

Вище вказані обставини порушують нормальний порядок та устрій життя позивача, розпорядок його роботи. Позивач постійно вирішує питання, пов`язані із відновленням свого порушеного права. Розмір збитків є дуже великим для нього, тож процес відновлення робочого стану транспортного засобу створює для нього стрес та пригнічує його. Позивач почав погано себе почувати, зросла напруга і хвилювання, він не може нормально планувати робочий процес.

На підставі наведеного вище, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму завданої майнової шкоди в розмірі 351 610 грн., суму завданої моральної шкоди в розмірі 30 000 грн., суму понесених витрат на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 3 500 грн. та покласти на відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 31 липня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди 351 610 грн., моральну шкоду в сумі 5000 грн., 3500 грн. за проведення автотоварознавчого дослідження та сплачений судовий збір в розмірі 4255,90 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що про існування спору йому не було відомо, справу було розглянуто за його відсутності, що позбавило відповідача можливості надати свої заперечення проти заявлених позовних вимог.

Зауважує на тому, що судом першої інстанції не було встановлено правової підстави управління відповідачем транспортним засобом, що належить позивачу.

При цьому відповідач вказує, що 16.06.2018 року він передав позивачу всі необхідні документи для укладення трудового договору з позивачем, як фізичною особою-підприємцем, тому, 17.06.2018 року, під час керування автомобілем, що належить позивачу, відповідач вважав, що перебував з останнім в трудових відносинах. Однак згодом відповідач дізнався, що позивач, станом на 17.06.2018 року, трудового договору з ним не уклав, тому, відповідно до ст. 24 КЗпП України, та відповідач не може відповідати перед позивачем за завдання шкоди згідно трудового законодавства.

Зауважує на тому, що відповідальність юридичної чи фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною чи фізичною особою в трудових відносинах і шкоду заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Крім того, відповідач зауважує на тому, що автомобіль, що належить позивачеві, був несправний, оскільки при русі автомобіля не спрацювала гальмівна система, що слугувало причиною ДТП.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , які кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивача ОСОБА_1 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга представника відповідача обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача та представника відповідача, без належного повідомлення їх про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно ч. 2 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно ж ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи;3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу судової повістки про призначення справи до розгляду на 31 липня 2019 року, що не відповідає ч.5 ч. ст. 128 ЦПК України, згідно якої судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача, який належним не повдомлений про розгляд справи судом першої інстанції, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди, відповідно до вимог статті 1166 ЦК України, покладено на відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником транспортного засобу типу сідловий тягач-Е, марки DAF модель XF 95.430, державний номерний знак НОМЕР_1 синього кольору, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.10).

17.06.2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу типу сідловий тягач-Е, марки DAF, модель XF 95.430, державний номерний знак НОМЕР_1 синього кольору під керуванням водія ОСОБА_2 .

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2018 року у справі № 205/4374/18-п ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в доход держави в сумі 340 грн. зазначена постанова набрала законної сили 21.08.2018 року (а.с.15).

Згідно висновку судового автотоварознавчого дослідження № Д5/08/18 від 31.08.2018 року, сума матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля марки DAF XF 95.430, державний номерний знак НОМЕР_1 , складає 351 610 грн. (а.с.16-22)

Витрати на експертизу згідно квитанції № 052388 від 08.08.2018 року, склали 3 500 грн. (а.с.34).

За даних обставин, оскільки відповідач ОСОБА_2 є відповідальною особою за заподіяну шкоду і зобов`язаний її відшкодувати, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача матеріального збитку, спричиненого пошкодженням автомобіля марки DAF XF 95.430, державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 351 610 грн., який підтверджений висновком судового автотоварознавчого дослідження №Д5/08/18 від 31.08.2018 року, підлягають задоволенню.

Крім того, частковому задоволенню підлягають позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 Постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно до п. 7 зазначеної Постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яку зазнав позивач ОСОБА_2 у зв`язку з пошкодженням належного йому майна з вини відповідача, колегія суддів приймає до уваги той факт, що позивач був позбавлений можливості користуватися належним йому майном в той час, коли йому це було необхідно, перебував у зв`язку з цим в стані сильного душевного хвилювання, втратив нормальні життєві зв`язки та прикладав додаткові зусилля для організації свого життя та життя родини, томуприходить до висновку, що розмір компенсації моральної шкоди, завданої позивачу у розмірі 3 000 гривень буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони внаслідок дій неправомірного характеру з боку завдача шкоди, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із моральними стражданнями позивача.

При цьому колегія суддів вважає, що не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог доводи апеляційної скарги відповідача про те, що 16.06.2018 року відповідач передав позивачу всі необхідні документи для укладення трудового договору з позивачем, як фізичною особою-підприємцем, тому, 17.06.2018 року, під час керування автомобілем, що належить позивачу, відповідач вважав, що перебував з останнім в трудових відносинах, однак згодом відповідач дізнався, що позивач, станом на 17.06.2018 року, трудового договору з ним не уклав, тому, відповідно до ст. 24 КЗпП України, відповідач не може відповідати перед позивачем за завдання шкоди згідно трудового законодавства, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 24 КЗпП України, при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Відтак, з наведеного вбачається, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Стаття 626 ЦК України визначає загальне поняття цивільно-правового договору.

Відповідно, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Особа, яка працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється, але також може бути обмежена строком, якщо сторонами укладено строковий трудовий договір.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

За трудовим договором працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її конкретні результати, на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами.

Такі правові висновки, висловлені Верховним Судом у Постанові від 08 травня 2018 року у справі № 127/21595/16-ц, Постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 523/15079/16-ц, Постанові від 16 квітня 2020 року у справі №554/3983/18, Постанові від 04 березня 2020 року у справі №766/6897/17, Постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 607/12476/18 і Постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 540/4109.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається із матеріалів справи, матеріали справи не містять належних та до на підтвердження факту укладання трудового договору між позивачем та відповідачем, а посилання відповідача на факт передачі позивачу документів необхідних для укладання трудового договору не підтверджені належнимними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 12, 81 ЦПК України, натомість, як пояснив відповідач в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, заяву про прийняття на роботу він не писав, трудову книжку позивачу не надавав.

Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 , діючи на підставі цивільно-правової угоди, заподіяв позивачу матеріальну шкоду яка виразилася у пошкодженні належного позивачу автомобіля марки DAF XF 95.430, державний номерний знак НОМЕР_1 , яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відповідальність юридичної чи фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною чи фізичною особою в трудових відносинах і шкоду заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, оскільки в даному випадку відповідальність відповідача за спричинену матеріальну шкоду передбачена вимогами ст. 1166 ЦК України.

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що автомобіль, що належить позивачеві, був несправний, так як при русі автомобіля не спрацювала гальмівна система, що слугувало причиною ДТП, оскільки доказів наведених обставин, відповідно до вимог ст.ст,.12,81 ЦПК України, відповідачем по справі не надано, будь-яких клопотань з цього приводу в суді апеляційної інстанції не заявлено.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу відповідача, скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 351 610 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

При цьому, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 3500 грн. та судовий збір в розмірі 4255,90 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 31 липня 2019 року скасувати та постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої пошкодженням майна - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 351 610 (триста п`ятдесят одна шістсот десять) грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 3000 (три тисячі) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. в рахунок відшкодування витрат за проведення автотоварознавчого дослідження та судовий збір в сумі 4255 (чотири тисячі двісті п`ятдесят п`ять) грн. 90 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: