СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/20136/18

пр. № 2/759/471/20

01 червня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гродського П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту безпідставного набуття права власності на грошові кошти та стягнення цих коштів, як безпідставно отриманих,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2018 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати незаконними та безпідставними набуття відповідачем права власності на грошові кошти у розмірі 1597520 грн 0 коп., отриманні ним відповідно до квитанцій ПАТ «Приватбанк»: №Р24А147210306А89250 від 05.10.2016 у розмірі 700000 грн 00 коп.; №Р24А150742477А87933 від 12.10.2016 у розмірі 500000 грн 00 коп.; №Р24А151265526А50920 від 13.10.2016 у розмірі 46860 грн 00 коп.; №Р24А149531046А31604 від 20.12.2016 у розмірі 350660 грн 00 коп.; стягнути з відповідача 1597520 грн 00 коп., які отримані та знаходяться без достатньої підстави у відповідача та стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідач без достатньої правової підстави, шляхом введення в оману позивача отримав від останнього грошові кошти на загальну суму1597520 грн 00 коп., тому 01.11.2018 після неодноразових усних звернень до відповідача з проханням про повернення безпідставно отриманих коштів, позивач направив відповідачу вимогу від 26.10.2018 в якій позивач вимагав у відповідача протягом 7-ми днів сплатити належні позивачу грошові кошти, однак відповідач ухилився від отримання вказаної вимоги, та не надав жодної відповідді, не повернувши до цього часу кошти.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2018 відкрито загальне позовне провадження (а.с. 25).

12.02.2019 ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва відмовлено представнику позивача у забезпеченні позову (а.с. 36, 37).

04.06.2019 представником відповідача по справі надіслано відзив в якому він заперечує проти зазначених позовних вимог, вважає їх безпідставними, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про безпідставність отримання грошових коштів відповідачем, підставою для отримання грошових коштів були низка договорів від 07.07.2016 про право користування чужою земельною ділянкою для забудови та за домовленістю позивач взяв на себе зобов`язання передати у власність відповідача майнові права на квартири та приміщення у будинках, що будуються позивачем на земельних ділянках відповідача, загальною площею 5327,2 кв.м, але не менше ніж 19% від загальної суми таких будинків, що підтверджується попереднім договором від 11.07.2016, укладений між сторонами, що має змішаний правовий характер (а.с. 47-53).

Позивачем у свою чергу не було надано відповідді на відзив.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.11.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 124).

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 26.10.2018 позивачем по справі було надіслано відповідачу вимогу про повернення грошових коштів, які останній отримав без достатньої правової підстави по квитанціях №Р24А147210306А89250 від 05.10.2016 у розмірі 700000 грн 00 коп.; №Р24А150742477А87933 від 12.10.2016 у розмірі 500000 грн 00 коп.; №Р24А151265526А50920 від 13.10.2016 у розмірі 46860 грн 00 коп.; №Р24А149531046А31604 від 20.12.2016 у розмірі 350660 грн 00 коп. (а.с. 11-16).

Як вбачається із вище перелічених квитанцій у них відсутні дані про призначення платежу, які б свідчили про отримання відповідачем коштів.

Як вбачається із наданих відповідачем документів, між ПП «Нерухомість Ірпеня» в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено: договір про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) «б/н від 07.07.2016 (земельна ділянка к.н. :01:1 75:01 89); договір про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) «б/н від 07.07.2016 (земельна ділянка к.н.:01:175:0190); договір про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) «б/н від 07.07.2016 (земельна ділянка к.н. :01:175:0191); договір про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) «б/н від 07.07.2016 (земельна ділянка к.н. :01:175:0192) (а.с. 63-86).

За умовами вказаних договорів позивач взяв на себе зобов`язання передати у власність відповідача майнові права на квартири та приміщення у будинка, що будуються позивачем на земельних ділянках відповідача, загальною площею 5327,2 кв.м, але не менше ніж 19% від загальної площі таких будинків.

Підтвердження факту існування цієї домовленості між сторонами є попередній договір від 11.07.2016, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 87-93).

Крім цього ПП «Нерухомість Ірпеня» звернулося до Ірпінського міського суду Київської області із позовними вимогами до ОСОБА_1 про розірвання договорів про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), знесення самочинно збудованих об`єктів та повернення земельних ділянок власнику (а.с. 108-112).

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Зокрема, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України, цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень наведених положень дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч . 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Зважаючи на вищевикладені обставини позивачем у порушення ч. 3 ст. 77 ЦПК України не обґрунтував належність конкретного доказу для підтвердження своїх вимог або заперечень.

Всупереч правилам п.п. 4, 5, ч. 2 ст 175 ЦПК України, п. 7 Постанови ВСУ № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позивач у своєї позовної заяві викладає лише позовні вимоги, але не зазначає доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку він посилається.

Верховний Суд України в своїй постанові від 31.10.2012 в справі №6-53цс12 зробив висновок про те, що «особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб`активних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника».

Позивачем не надано належніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог та порушення його особистого права, оскільки кошти, які він вважає безпідставно отриманими відповідачем по справі не знайшли безпідставності їх отримання, як це передбачає ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 417 ЦПК України, судова практика повинна відповідати наведеному рішенню касаційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

На підставі викладеного, керуючись вимогами, ст.ст. 11, 177, 202, 205, 207, 509, 1212 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 48, 76-82, 141, 205, 229, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

у позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту безпідставного набуття права власності на грошові кошти та стягнення цих коштів, як безпідставно отриманих відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення залишена без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлння ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 05.06.2020.