Справа № 495/5462/20
№ провадження 2/495/2548/2020
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

06 листопада 2020 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивачки: не з`явилася

від відповідача: не з`явився

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському

цивільну справу № 495/5462/20

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про усунення перешкод в користуванні житлом та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

10.09.2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про усунення перешкод в користуванні житлом та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням(а.с.1-2).

Так, позивачка просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , зняти його з реєстрації за вказаною адресою.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.09.2020 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі № 495/5462/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.17-18).

Позивачка - ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, згідно з якою заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності (а.с.21).

Відповідач - ОСОБА_2 , в судове не з`явився, але подав до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги ОСОБА_1 визнає, просить їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності. Вказав, що не згоден з позовними вимогами в частині стягнення з нього судових витрат (а.с.32-33).

Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст.200 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Згідно із ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 (а.с.5).

Племінник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 проживав без реєстрації у вищевказаному будинку з середини 2015 року по серпень 2019 року, а після реєстрації 28.08.2019 року він переїхав до будинку АДРЕСА_2 , де проживає весь час.

Факт не проживання ОСОБА_2 у належному ОСОБА_1 будинку підтверджується актом від 07.09.2020 року, який складений посадовими особами Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (6-8).

За твердженням сусідів позивачки - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не проживає у житловому будинку АДРЕСА_3 з 2010 року, про що свідчить акт КП «ЖЕО-1» від 18.02.2020 року (а.с.4).

За твердженням позивачки вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою добровільно знятися з реєстраційного обліку, однак він ухилявся, що чинить її перешкоди в отриманні субсидії, також вона сплачує надмір за вивіз побутових відходів.

Таким чином, як зазначає позивачка, відповідач створює перешкоди у здійснені її права користування і розпорядження майном, що і стало підставою для її звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, стуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути типравно позбавлений права власності. Право приватної власності є ушним.

Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом ~ності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм ом.

Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, тується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є ушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи ений у його здійсненні.

Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом ої особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та тні для постійного проживання у них.

Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача ть дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути о й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть спільне господарство.

Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї ка житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим м відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право и. визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі /гності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не влено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи ться на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу ії: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права і на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або визнання її померлою.

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю.

Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння (ст.391 ЦК України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із статтею 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК України).

Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із пунктом 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї зазначеної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК України.

Крім того, статтею 405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (п.4 ч.1 ст.406 ЦК України).

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З даних положень вбачається, що судове рішення, яке набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, ОСОБА_2 підлягає визнанню таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, а також з огляду на те, що відповідач позов визнав, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Щодо вимог ОСОБА_1 щодо зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 , то суд роз`яснює, що рішення суду щодо визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для зняття її з реєстрації.

Крім того, позивачка просить стягнути на її користь з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 600 (шістсот) грн.

Відповідно до ч.1 ст.137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із ч.2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою приєднано до матеріалів справи квитанцію № б/н від 08.09.2020 року про оплату ОСОБА_7 витрат за складання позовної заяви до суду у розмірі 600 (шістсот) гривень (а.с.10).

У зв`язку з цим, суд вважає, що вимоги ОСОБА_7 про стягнення на її користь з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в розмірі 600 (шістсот) грн. обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316-317, 391, 405-406 Цивільного кодексу України, ст.ст. 71, 72, 150 Житлового кодексу України, ст.ст. 2, 12-13, 76-81, 200, 206, 137, 141, 211, 247, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у сумі 600 (шістсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви у сумі 840 (вісімсот сорок) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Мишко