ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9133/20 Справа № 213/2291/20 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого - судді: Барильської А.П.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року, яке ухвалене суддею Князєвою Н.В. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення в матеріалах справи відсутні,-

ВСТАНОВИВ :

В червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - АТ «Південний ГЗК») і просила стягнути 166 920 гривень моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням її здоров`я при виконанні трудових обов`язків.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач протягом 35 років 08 місяців працювала на посаді машиніста крану рудозбагачувальної фабрики №2 АТ «ПівдГЗК» в умовах, які характеризувалися перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища.

Висновком МСЕК від 07 квітня 2020 року позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, з них 25% - по вібраційній хворобі та 15% - по Хозл, безстроково.

У зв`язку з професійним захворюванням позивачу завдано моральної шкоди, оскільки вона не має можливості виконувати більшість домашніх робіт, пов`язаних з незначними фізичними навантаженнями, внаслідок таких обмежень позивач відчуває себе тягарем для своїх близьких та друзів, що завдає їй додаткових моральних страждань. Стан здоров`я позивача не покращується, внаслідок чого вона має проходити постійні курси медикаментозного лікування, що змусило позивача корінним чином змінити свій звичайний уклад життя.

У зв`язку із чим просила суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 166 920 гривень.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Південний ГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з втратою здоров`я на виробництві, 70 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з АТ «Південний ГЗК» в дохід держави судовий збір у розмірі 840,80 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Південний ГЗК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Відповідач, вказує на те, що позивач зналапро шкідливі умови праці на виробництві, але свідомо продовжувалапрацювати в таких умовах.

Вважає, що обов`язок АТ «Південний ГЗК» відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, відсутній, оскільки факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема, не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30 січня 2020 рокувідсутня будь-яка інформація щодо конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативно-правові акти.

На думку відповідача, надані позивачем докази щодо встановлення їй професійного захворювання та втрати працездатності не свідчать про наявність у останньої моральних страждань, стресу, депресії чи інших негативних проявів психологічного стану.

АТ «Південний ГЗК» звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції під час встановлення факту спричинення моральної шкоди дійшов висновку, що позивачу встановлено 60% втрати працездатності та ІІІ група інвалідності, натомість відповідно до матеріалів справи позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності без встановлення групи інвалідності.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ «Південний ГЗК» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала на підприємстві відповідача з 21 липня 1981 року по 20 січня 2016 року машиністом крана V розряду рудозбагачувальної фабрики №2ВАТ «Південний ГЗК», правонаступником якого є АТ «Південний ГЗК»(а.с. 44).

Відповідно п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 30 січня 2020 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища та недосконалості робочого місця, де вона підпадала під вплив пилу, який перевищував гранично - допустиму концентрацію та загальної вібрації, що перевищувала нормативні показники (а.с. 5).

Відповідно до п.17 Акту, причиною виникнення професійного захворювання у позивача є вміст пилу з вмістом вільного діоксиду кремнію у повітрі робочої зони, який перевищував норми ГДК та еквівалентний рівень загальної вібрації перевищував норми ГДК (а.с. 6)

Висновком МСЕК від 07 квітня 2020 року позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, з них 25% - по вібраційній хворобі та 15% - по Хозл, безстроково (а.с. 8).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Південний ГЗК»про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, суд першої інстанції керувався вимогами ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України та виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманими нею на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та з розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як вона переносить фізичний біль, зазнала порушення свого звичайного способу життя і вимушена витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач знала про шкідливі умови праці на виробництві, але свідомо продовжувала працювати в таких умовах, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач працювала на підприємстві відповідача в період з 1981 року по 2016 рік.

Відповідно до висновку МСЕК від 07 квітня 2020 року позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, з них 25% - по вібраційній хворобі та 15% - по Хозл, безстроково.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - АТ «Південний ГЗК» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не врахування відсутності вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки, оскільки вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, так як відчуває складності, внаслідок чого переносить моральні страждання. Крім того, відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30 січня 2020 року причиною виникнення професійного захворювання у позивача є вміст пилу з вмістом вільного діоксиду кремнію у повітрі робочої зони, який перевищував норми ГДК та еквівалентний рівень загальної вібрації перевищував норми ГДК.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що обов`язок АТ «Південний ГЗК» відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, відсутній, оскільки факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема, не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки в Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 30 січня 2020 рокувідсутня будь-яка інформація щодо конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативно-правові акти, колегія суддів не бере до уваги, так як не зазначення в Акті винних осіб АТ «Південний ГЗК»не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції під час встановлення факту спричинення моральної шкоди дійшов висновку, що позивачу встановлено 60% втрати працездатності та ІІІ група інвалідності, натомість відповідно до матеріалів справи позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності без встановлення групи інвалідності, оскільки помилкове зазначення в рішенні суду розміру втрати професійної працездатності не призвело до неправильного вирішення спору.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутим з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, судом першої інстанції враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати професійної працездатності, стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим хронічними професійними захворюваннями, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як вона переносить фізичний біль, зазнала порушення свого звичайного способу життя і вимушена витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Тому, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом, з вищенаведених підстав.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємствах відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з АТ «Південний ГЗК»у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 70 000 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Південний гірничо - збагачувальний комбінат" - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: