СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/6542/19

пр. № 2/759/676/20

04 листопада 2020 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Петренко Н.О. .

за участю секретаря судових засідань Грень О.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідачів ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ) про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та прийняття спадщини ,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання спадкоємця ОСОБА_4 на момент смерті його матері ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із померлою спадкодавицею, визнавши ОСОБА_4 таким, що прийняв спадщину після смерті його матері.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна мати позивача. Після її смерті залишилось двоє спадкоємців - рідні сини ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . За життя мати тяжко хворіла, потребувала допомоги, опіки, яку позивач особисто надавав за її життя. У зв`язку зі станом її здоров`я, практично останні пів року, до часу її смерті проживав разом із нею за адресою: АДРЕСА_3 . Надавати допомогу та опіку мамі позивача допомогала його рідна донька ОСОБА_8 . Після смерті мами позивач дізнався, що остання залишила заповіт на ім`я брата, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Брат позивача, як виявилось пізніше, за декілька років після смерті матері звертався до Ірпінської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі його заяви було заведено спадкову справу № 112/2016. Як вбачається із матеріалів спадкової справи у своїй заяві № 305 від 06.04.2016р., при зверненні до державного нотаріуса, брат ОСОБА_7 письмово зазначив, що спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України не має, чим ввів в оману державного нотаріуса. Таким чином, проживаючи на момент смерті мами та протягом півроку до смерті разом зі спадкодавицею позивач вважав, що частка майна померлої у відповідності до ст. 1241 ЦК України буде збережена за ним. Окрім того, заяв про відмову від прийняття спадщини позивачем заявлено не було. Таким чином, після смерті матері - ОСОБА_6 , брат позивача отримав свідоцтво про прийняття спадщини за заповітом на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_3 та земельної ділянки площею 0,0383 га, кадастровий номер :01:028:0006 за вказаною адресою. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер рідний брат ОСОБА_4 . Після його смерті було заведено спадкову справу та прийнято спадщину за заявою його доньки- ОСОБА_2 та сина ОСОБА_5 , обов`язкову частку у спадщині за заповітом не отримала його дружина, відмовившись від неї заявою № 671. У свою чергу відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті їх батька ОСОБА_7 , яке брат отримав після смерті їх матері. 02.11.2017 року з метою оформлення спадкових прав позивач звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області та був шокований, дізнавшись, що при оформленні спадкової справи за заповітом брат - ОСОБА_7 не зазначив нотаріусу про існування ще одного спадкоємця, позивача по справі, приховавши дані відомості. Позивач вважає себе таким, що прийняв спадщину після смерті матері, у зв`язку з тим, що постійно проживав зі спадкодавицею, опікувався нею, тому на законних підставах має право на оформлення обов`язкової частки у спадкуванні за заповітом у відповідності до ст.1241 ЦК України.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.04.2019року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

27.11.2019 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті.

Представник позивача, позивач в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, мотивуючи тим, що позивач та його мати все життя жили на одному подвір`ї, вели спільний побут, дбали один про одного. Проживаючи в будинках поряд на одній земельній ділянці постійно підтримували один одного. З часу, коли мати почала хворіти, доглядали її разом з донькою та її дітьми: кормили, мили, перевдягали та лікували. Брат- ОСОБА_7 та його дружина постійно проживали у місті Києві, провідували матір тільки на вихідні. Брат ОСОБА_7 у 2013 році переніс інсульт і йому не можна було піднімати нічого важкого, а тому весь тягар по догляду за матір`ю був на плечах позивача.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_10 в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що її батьки дбали про покійну бабусю, доглядали її, лікували, хоронили. Просили застосувати позовну давність, оскільки позивач звернувся до суду лише 05.04.2019 року, тоді як строк позовної давності закінчився 13 березня 2019 року.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 - мати позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 /а.с.8/.

Після смерті ОСОБА_6 залишилося спадкове майно.

За життя ОСОБА_6 склала заповіт.

Відповідно до заповіту від 17.05.1989 року ОСОБА_6 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповідала сину ОСОБА_7 /а.с.107/.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи , рішенням Ірпінської міського суду Київської області від 29.04.2016р. встановлено факт, що заповіт, складений 17 травня 1989 року ОСОБА_11 на ім`я ОСОБА_7 , посвідчений державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Копиловою В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-1406 належить ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.116/.

26.12.2016року ОСОБА_7 звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини. У заяві зазначив, що інших спадкоємців, передбачених ст. 1241 ЦК України (право на обов`язкову частку у спадщині) не має/а.с.122/.

21.02.2017року ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_3 )/а.с.147/.

26.12.2016року ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з земельної ділянки площею 0,0383 га, кадастровий номер :01:028:0006, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 /а.с.181/.

Відповідно до ч. 1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абз.1 ч. 1 ст. 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях ч. 3 ст. 75 СК, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

Абзац 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 визначає: непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Судом встановлено, що на час смерті матері - ОСОБА_6 , позивач відповідно до ст. 1241 ЦК України мав право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 від 19.07.2007 року є пенсіонером та інвалідом третьої групи/а.с.65,66/.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 3 вказаної статті встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Протягом передбаченого ст.1270 ЦК України строку позивач від спадщини не відмовлявся.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер брат позивача ОСОБА_7 /а.с.154/.

За життя ОСОБА_7 02.12.2016р. склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він матиме право, заповідав синові, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та дочці, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 /а.с.153/.

Відповідно довідки виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради від 14.07.2017р. № 199 ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 мешкав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 08.01.1972 р. по день смерті/а.с.155/.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи, діти померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 04.06.2018 року отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом по ј частині житлового будинку АДРЕСА_3 , що становить Ѕ частку спадкового майна та по Ѕ частині земельної ділянки площею 0,0383 га, кадастровий номер :01:028:0006 /а.с. 196,203/.

Позивач вважає, що прийняв спадщину після смерті своєї матері, оскільки постійно проживав з нею, опікувався, а тому має право на оформлення обов`язкової частки у спадкуванні за заповітом у відповідності до ст.1241 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Постанова Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року « про судову практику у справах про спадкування» містить роз`яснення з приводу того, що особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, є саме постійне його проживання із спадкодавцем, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця. Тобто суд при вирішенні питання, чи прийняв спадкоємець спадщину в порядку, визначеному ч.3 ст.1268 ЦК (шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті), місце реєстрації спадкодавця не має вирішального значення, якщо буде встановлено факт фактичного постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 ( кума померлого ОСОБА_7 ) зазначила, що останні три роки ОСОБА_7 з ОСОБА_15 доглядали матір до її смерті.

Свідок ОСОБА_16 ( сусідка)пояснила, що живе поряд та дружить з сім`єю з 1962 року . Після будівництва нового будинку, ОСОБА_4 переїхав у новий дім разом з батьками. ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) залишився проживати в старому будинку. Ще за життя батьків було вирішено, новий АДРЕСА_4 . З 2013 року мама стала хворіти, її доглядали ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_15 . Хоронили разом ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_19 суду пояснила, що вона дружина брата позивача- ОСОБА_7 . ОСОБА_4 ніколи не проживав з матір`ю. Жив у своєму будинку, що поряд. У новому будинку мама жила з 81-83р., а потім повернулася в старий будинок та жила там по день смерті. Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є донькою позивача, проживає за адресою в одному дворі зі спадкодавцем. Коли у бабусі трапився інсульт і вона лежала у лікарні доглядали бабусю її батько та тітка ОСОБА_15 . Коли бабуся вже була хвора, то вдень її кормив десятирічний син. Дядя ОСОБА_7 і тітка ОСОБА_15 приїздили на вихідні та святкові дні. Дядько ОСОБА_7 постійно проживав у місті Києві. Коли був у бабусі міг тільки покормити свою матір, оскільки сам хворів( був після інсульту), у нього не було сил доглядати за нею. Мій батько постійно дбав про бабусю, жив з нею коли вона хворіла. Ночувала вона одна тільки коли була здорова, але перед роботою та після батько спочатку провідував бабусю, обходив її, а потім вже заходив додому .

Свідок ОСОБА_21 суду пояснила, що з 1990 року позивач постійно проживав зі спадкодавцем ОСОБА_11 -своєю матір`ю. Останні 2-3 роки, коли мати хворіла доглядав її ОСОБА_4 . У липні бабуся ОСОБА_11 потрапила до лікарні і потребувала постійного догляду, ОСОБА_4 був постійно з нею. За рік до смерті жив з матір`ю її син ОСОБА_7 , однак у нього стався інсульт і він за станом здоров`я не міг доглядати свою матір, оскільки йому було тяжко.

Суд , вислухавши пояснення сторін та свідків встановив, що позивач по справі дійсно постійно проживав зі своєю матір`ю та дбав про неї, оскільки його будинок знаходиться поряд з будинком в якому проживала спадкодавиця, тобто фактично прийняв спадщину.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до паспорту серії НОМЕР_3 ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 /а.с.5/.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 -. матір позивача залишила заповіт на ім' я брата позивача - ОСОБА_7 , однак позивач на час смерті матері у відповідності до статті 1241 ЦК України, мав право на обов`язкову частку на спадщину після її смерті.

При подачі заяви про прийняття спадщини ОСОБА_7 надав недостовірну інформацію нотаріусу про відсутність інших спадкоємців.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_4 , оскільки стороною позивача доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт постійного проживання разом зі своєю матір`ю на момент її смерті.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_5 про застосування строку позовної давності, який закінчився 13.03.2019р., слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

При застосуванні строку позовної давності вирішальне значення має встановлення моменту, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права власності.

Позивач вважав, що оскільки він постійно проживав зі своєю матір`ю, тому фактично прийняв спадщину після неї.

Як вбачається із матеріалів справи, 25.09.2017р. позивач звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини після померлого брата ОСОБА_7 /а.с.18/.

Листом державного нотаріуса від 02.11.2017р. № 1327/01-16 щодо оформлення спадкових прав, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 - ОСОБА_4 роз`яснено, що до нотаріальної контори він не подавав заяву про прийняття спадщини та не проживав постійно із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а тому йому запропоновано звернутися до суду/а.с.15/.

З позовом до суду позивач звернувся 05.04.2019 року, тому суд вважає, що саме з моменту коли позивач дізнався про своє порушене право, саме з 02.11.2017р., потрібно відраховувати трирічний строк позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування позовної давності.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. 29, 256,261,267, 1241, 1268, ст. 1270 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та прийняття спадщини - задовольнити .

Встановити факт постійного проживання спадкоємця, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 на момент смерті його матері ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із померлою спадкодавицею, визнавши ОСОБА_4 таким, що прийняв спадщину після смерті матері.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О. Петренко