Дата документу 25.06.2020 Справа № 336/8098/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/8098/19 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
№ 22-ц/807/1743/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Полякова О.З.

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ

В жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що сторони мають спільних неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дітей сторін Ѕ частину з усіх видів заробітку щомісяця і до повноліття дітей.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 26.12.2019 року, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Позивач скористалась своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. Зазначала, що судом першої інстанції надано належну оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, а апеляційна скарга зводиться до переоцінки досліджених доказів та не містить нормативно-правового обґрунтування. З цих підстав просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.10.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 03.10.2008 року (а.с.4)

Під час перебування у шлюбі у сторін народилося два сини : ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5,6)

З листопада 2019 року шлюбні відносини фактично припинено, діти проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Згідно з статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

08 липня 2017 року набрав чинності Закон України від 17 травня 2017 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо покращення захисту права дитини на належне утримання", яким частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: "Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку".

Оцінивши в сукупності надані докази, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_1 не надає позивачці матеріальної допомоги на утримання дітей, внаслідок чого з нього на користь ОСОБА_2 слід стягнути аліменти на двох дітей.

Оскільки за змістом указаних норм права спосіб стягнення аліментів визначається судом за вибором позивача, тобто одного з батьків, із яким проживає дитина та знаходиться на його утриманні, а суд не вправі виходити за межі заявлених вимог і визначати спосіб стягнення аліментів на дитину на власний розсуд, то суд першої інстанції правомірно присудив з ОСОБА_1 аліменти на утримання синів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частці від його заробітку (доходу).

Судом першої інстанції під час вирішення позовних вимог про стягнення аліментів враховано усі істотні обставини, що могли вплинути на визначення розміру аліментів та виходив виключно із інтересів дітей.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених вимог закону, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Також суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_1 є здоровою та працездатною особою, не має інших утриманців.

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, про існування цього спору він дізнався з рішення суду, жодних ухвал про відкриття провадження та копій позовної заяви не отримував, Тому він не мав можливості надати відзив та докази стосовно позовних вимог, що позбавило його права захисту та з`ясування всіх обставин справи.

З матеріалів справи вбачається, що 10.01.2020 року судом першої інстанції на адресу відповідача, а саме: АДРЕСА_1 було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі, та копія позовної заяви з додатками та зазначені документи були отримані були отримані ОСОБА_9 (жена) 15.01.2020 року, що підтверджено поштовим повідомленням (а.с.15, 21)

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що син ОСОБА_5 мешкає разом з ним. На підтвердження цього факту додав до апеляційної скарги довідку. Проте, ця довідка не може бути підтвердженням факту проживання ОСОБА_7 разом з батьком, з неї незрозуміло з якого часу син проживає батьком, оскільки вона не має дати її видання, у довідці зазначено що дитина проживає з батьком з 12.11.2020 року.(а.с.57).

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначив про те, що помилка щодо дати у довідці виправлена, проте не надав оригіналу довідки, а надана копія також не містить ані відомостей щодо дати вдачі довідки, ані щодо кількості осіб, які мешкають за адресою проживання відповідача.

Крім того, така довідка не є належним доказом на підтвердження факту проживання дитини з батьком, оскільки видана лише на підставі ніким не завіреного підпису двох мешканців сусідньої квартири.

Крім того, судова колегія враховує, що сторонами ані в добровільному, ані в судовому порядку не було вирішено питання про те, що діти, або одна дитина, будуть проживати після припинення шлюбу з батьком.

Натомість син ОСОБА_10 на час подання позову був зареєстрований як такий, що проживає за адресою матері (а.с.8).

У акті обстеження умов проживання дітей, складеному службою у справах дітей та наданому позивачкою до відзиву на апеляційну скаргу, зазначено про те, що ОСОБА_5 за іншою адресою з січня 2020 року, тобто на час подання позову місце його проживання та реєстрації було за місцем проживання позивача.

Також судова колегія враховує, що дитина з приводу місця проживання якої виник спір, є малолітньою та не досягла віку, з якого вона сама може приймати рішення щодо місця свого проживання.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами з урахуванням встановлених обставин встановивши, що ОСОБА_1 є батьком двох дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які знаходяться на утриманні їх матері ОСОБА_2 обґрунтовано вважав, що ОСОБА_1 має обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Зазначене не перешкоджає сторонам у вирішенні добровільно або в судовому порядку питання про визначення місця проживання дитини у разі наявності спору з цього приводу з подальшим коригуванням розміру аліментів на утримання кожної дитини.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2020 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 25 червня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: О.З. Поляков

С.В. Кухар