Провадження № 2/761/3135/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

05 жовтня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Буцан Р.О.,

розглянувши за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в приміщенні суду в м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач є власником кімнати № НОМЕР_1 в квартирі АДРЕСА_1 . За даною адресою позивач була зареєстрована і та фактично проживала з 29.01.2913 р. по 25.04.2014 р. Після набуття позивачем права власності на кімнату та державної реєстрації права на нерухоме майно позивачу стало відомо, що в кімнаті зареєстрований, але фактично не проживає відповідач - ОСОБА_2 . Зазначена особа не перебуває у родинних відносинах як з позивачем так і з колишнім власником кімнати. Більш того, відповідач ніколи не проживав в кімнаті і не сплачував комунальні послуги. Кімнату позивач планує використовувати для особистого проживання та проживання членів її сім`ї. Актом за підписами сусідів від 30.08.2017 р., затвердженим управителем ПК Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва, встановлено, що відповідач зареєстрований але н проживає в спірній кімнаті. Позивач згоди на поживання ОСОБА_2 у кімнаті не надавала, він зареєстрований в помешканні зі згоди попереднього власника, чим порушує права позивача щодо володіння та користування майном. За таких обставин, позивач просить суд визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 .

Провадження у справі відкрито 27.03.2020 р., відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутністю. Також позивач зазначає що підтримує заявлені вимоги в повному обсязі і не заперечує щодо заочного розгляду справи .

Відповідач про день та час розгляду справи повідомлявся у передбачений чинним ЦПК України спосіб, проте в судове засідання не з`явився, поважність причин неявки не повідомив. Заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило.

Також відповідачем не надавався у встановленому законом порядку відзив на позов.

За таких обставин, суд відповідно до приписів ст.ст. 223, 280,281 ЦПК України вважає за можливе ухвалити про заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, проти чого не заперечує представник позивача.

Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, надавши їм належну оцінку суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 19.11.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування відповідно до якого ОСОБА_3 передала обдарованій ОСОБА_4 , а остання прийняла 4/100 частки квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В.

Так, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 після розірвання шлюбу було повернуто дошлюбне прізвище - « ОСОБА_5 » на підставі рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 27.10.2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про розірвання шлюб.

Також, як свідчить копія свідоцтва про шлюб, виданого 25.02.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, ОСОБА_7 після реєстрації шлюбу 25.02.2014 р. отримала прізвище чоловіка - ОСОБА_8 .

Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 та її план свідчать про те, що належні позивачу 4/100 частини нерухомого майна є кімнатою АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ч. 1 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Так, Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією 14.02.2019 р. позивачу надано відповідь за № 109.102/опп/Д-403 н заяву та повідомлено, що у 4/100 частках квартири, що належить на праві власності ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_4 зареєстровано відповідача ОСОБА_2 03.05.2007 р.

Позивач вказує, що згода на реєстрацію відповідача у кімнаті надавалась колишнім власником помешкання, проте ОСОБА_2 ніколи в квартирі не проживав, витрат по утриманню житла та житлово-комунальні послуги не сплачує. Зазначене перешкоджає позивачу належним чином користуватись та розпоряджатись даною квартирою.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

Доказами в розумінні ст. 76 ЦПК України, Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, як це визначено ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Факт не проживання ОСОБА_2 у помешканні, яке належить на праві власності ОСОБА_1 підтверджується Актом мешканців кв. АДРЕСА_1 від 30.08.2017 р., затвердженим управителем КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідачів в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом з тим, під час розгляду справу не було встановлено обставин та не отримано доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 проживає у спірному помешканні і за місцем реєстрації перебувають його речі та він поряд із власником приймає участь у витратах по утриманню кімнати та сплачує комунальні послуги.

Крім того, не було встановлено обставин, які б свідчили, що відповідачу чиняться перешкоди у проживанні за місцем реєстрації - в кімнаті АДРЕСА_5 . АДРЕСА_6 .

Також, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 перебуває у родинному зв`язку із позивачем ОСОБА_1 .

Оскільки позивач є власником квартири, він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його майном - спірною квартирою.

Так, в постанові Верховного Суду від 09.10.2019 року по справі № 615/1636/17 зазначено, що виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР, можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок про застосування норм права міститься у постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

За приписами ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що під час розгляду справи не було встановлено обставин, які свідчать про поважність причин не проживання ОСОБА_2 у спірному приміщенні, відсутність підстав вважати, що відповідачу чиняться перешкоди у його праві та з огляду на те, що реєстрація ОСОБА_2 у приміщені обмежує ОСОБА_10 у здійсненні права власності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. ст. ст. 2-5,11-13,141,196,223,258,259,263,268,280-284, 352,354 ЦПК України, ст. 71 ЖК УРСР, ст.ст. 16,321,391 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_7 .

Стягнути з ОСОБА_2 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований: АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_9 ) судовий збір у розмі768 грн. 40 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подано протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ст.ст. 353-357 ЦПК України до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України , у цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя