Головуючий у І інстанції Коренюк А.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Сушко Л.П., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Група ТАС», про захист прав споживача та повернення сплачених грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Ейгон Лайф Україна», правонаступником якої є ПрАТ «Страхова компанія «ТАС», третя особа: ТОВ «Група ТАС», про захист прав споживача та повернення сплачених грошових коштів.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилалась на те, що 29 жовтня 2015 року нею на ім`я страховика ПрАТ «Страхова компанія «Ейгон Лайф Україна» була заповнена Заява на укладення Договору добровільного страхування життя № 106161, а 30 жовтня 2015 року на підставі поданої нею заяви на укладення Договору добровільного страхування життя № 106161 від 29 жовтня 2015 року на рахунок ПрАТ «Страхова компанія «Ейгон Лайф Україна» позивачем було здійснено перший платіж в сумі 2 950 грн. 00 коп.

Факт укладання Договору страхування посвідчується Полісом страхування життя № 10403-106161 від 04 листопада 2015 року, який позивачу видано страховиком ПрАТ «Страхова компанія «Ейгон Лайф Україна».

У подальшому на виконання вимог вказаного Договору позивачкою сплачувались грошові кошти: 30 грудня 2015 року в сумі 6 000 грн. 00 коп., 06 квітня 2016 року в сумі 3 000 грн. 00 коп., 21 червня 2016 року в сумі 3 000 грн. 00 коп., 28 жовтня 2016 року в сумі 3 600 грн. 00 коп., всього на суму 18 550 грн. 00 коп.

Вищевказані кошти, на думку позивача, сплачені нею безпідставно, без укладення договору страхування та належних по ньому договірних зобов`язань, оскільки згодом при ознайомленні із договором страхування, позивач виявила у ньому несправедливі умови такого страхування, а саме - дату початку договірних відносин, визначену відповідачем - 04 листопада 2015 року, що суперечить правилам страхування, оскільки перший платіж нею було здійснено 30 жовтня 2015 року, відповідно, саме з цієї дати мав набувати чинності Договір страхування.

Оскільки відповідач встановив дату початку договірних відносин 04 листопада 2015 року, то здійснений позивачем 30 жовтня 2015 року платіж в сумі 2 950 грн. 00 коп. не є правочином та не породжує для неї будь-яких прав чи обов`язків зі сплати внесків до укладення Договору страхування, а тому має бути повернутий відповідачем на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України, як внесений нею без будь-яких правових підстав, як і інші платежі, всього на суму 18 550 грн. 00 коп.

Враховуючи викладене, позивач просила суд стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Ейгон Лайф Україна», правонаступником якої є ПрАТ «Страхова компанія «ТАС», на свою користь грошові кошти в сумі 18 550 грн., як сплачені нею без достатніх правових підстав.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року замінено первісного відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Ейгон Лайф Україна» правонаступником ПрАТ «Страхова компанія «ТАС» (а.с.128-129).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Голова правління АТ «СК «ТАС» Власенко А.В. проти задоволення скарги позивача заперечив та просив рішення суду залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права (а.с.240-242).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (18 550 грн. 00 коп.), апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.10.2015 року позивач заповнила та надала ПрАТ «СК «Ейгон Лайф Україна» Заяву на укладання Договору добровільного страхування життя за Програмою «Власна пенсія» за №106161, яка відповідно до п.п. 7.1, 7.2.1. Правил добровільного страхування життя від 26.07.2007 року зі змінами №1 від 22.12.2008 року, зареєстрованими Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 09.04.2009 року, та змінами № 2 від 18.11.2011 року, зареєстрованими ДФПУ 22.12.2011 року, змінами №3 від 22.05.2015 року, зареєстрованими Нацкомфінпослуг 25.06.2015 року, є підставою для подальшого укладення Договору добровільного страхування життя.

За результатами розгляду поданих позивачем заяви та ідентифікаційних даних, ПрАТ «СК «Ейгон Лайф Україна» було встановлено, що на момент укладання Договору страхування Позивач має повну цивільну дієздатність, задовільний стан здоров`я, тому ПрАТ «СК «Ейгон Лайф Україна» було прийняте рішення та 04.11.2015 року було укладено Договір добровільного страхування життя, оформлений полісом страхування життя №10403-106161.

Підписавши Заяву на страхування №106161 від 29.10.2015 року, позивач підтвердила свій намір укласти із ПрАТ «СК «Ейгон Лайф Україна» договір страхування, на умовах, викладених у цій Заяві на страхування №106161 від 29.10.2015 року.

Факт укладення договору страхування позивачем не заперечується, про що нею зазначено у позові. Крім того, до позову додано копію полісу страхування 10403-106161 від 04.11.2015 року.

Таким чином, позивачу було відомо про укладення Договору страхування, крім того, виконуючи свій обов`язок страхувальника за Договором страхування, позивачем вчасно здійснювалась оплата поточних (чергових) страхових платежів, що визнається нею самою, а саме: окрім першого платежу - 29 жовтня 2015 року в сумі 2 950 грн., нею сплачено чергові страхові платежі: 30 грудня 2015 року в сумі 6 000 грн. 00 коп., 06 квітня 2016 року в сумі 3 000 грн. 00 коп., 21 червня 2016 року в сумі 3 000 грн. 00 коп., 28 жовтня 2016 року в сумі 3 600 грн. 00 коп., всього на суму 18 550 грн. 00 коп. (а.с.28 - 29).

Відповідно до умов Договору страхування перший страховий платіж мав бути внесений до 05 листопада 2015 року, чергові страхові платежі мали бути внесені до 05.11, 5.02, 05.05, 05.08 щорічно.

Перший страховий платіж був сплачений страхувальником 30.10.2015 року у розмірі 2 950 грн. 00 коп. (квитанція №4652 від 30.10.2015) (а.с.28).

Згідно з умовами Договору страхування період дії договору розпочинається з 00 годин 01 хвилини дня, наступного за днем сплати першого страхового платежу за Договором, та закінчується о 00 годин 01 хвилини дня наступного за 04 листопада 2035 року.

Таким чином, починаючи з 00 годин 01 хвилини 31.10.2015 року страхове покриття за Договором страхування №10403-106161 від 04.11.2015 року розпочало свою дію.

Судом також встановлено, що Договір страхування припинив свою дію з 13.07.2017 року у зв`язку із несплатою позивачем страхових внесків, про що позивача було повідомлено листом ПрАТ «СК «ТАС» від 18.07.2017 року, що визнається сторонами.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною/сторонами).

Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері страхування, чітко визначено момент набрання чинності договором страхування, з якого починається перебіг зобов`язання страховика здійснити страхову виплату в разі настання страхового випадку.

Відповідно до ст.18 ЗУ «Про страхування», ст. 983 ЦК України: договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу. Отже, саме з цього моменту виникає юридичний обов`язок страховика за договором здійснити страхове відшкодування в разі настання страхового випадку, тобто розпочинає діяти страхове покриття відносно застрахованої особи.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Законодавець не пов`язує у випадку укладення договору страхування момент укладення цього договору з моментом передання грошей (страхового платежу).

Договір страхування є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, але набирає чинності відповідно до ст. 18 Закону України «Про страхування», ст. 983 ЦК України, з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій закон (ч.4 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що між сторонами укладено договір страхування, укладення якого в такій формі не суперечить вимогам закону, договір містить в собі всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, щодо яких сторони досягли згоди, і доводи позивача про те, що внесення нею першого страхового платежу 30 жовтня 2015 року в сумі 2 950 грн. до дати початку договірних відносин - 04 листопада 2015 року, свідчить про неукладеність даного договору, є неспроможними з юридичної точки зору та законності висновків суду в цій частині не спростовують.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість вимог позовної заяви, оскільки наведені обставини спростовуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, зокрема, підписаною позивачем заявою від 29 жовтня 2015 року на укладання Договору добровільного страхування життя за Програмою «Власна пенсія» за №106161, яка відповідно до п.п. 7.1, 7.2.1. Правил добровільного страхування життя від 26.07.2007 року зі змінами №1 від 22.12.2008 року, зареєстрованими Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 09.04.2009 року, та змінами № 2 від 18.11.2011 року, зареєстрованими ДФПУ 22.12.2011 року, змінами №3 від 22.05.2015 року, зареєстрованими Нацкомфінпослуг 25.06.2015 року, є підставою для подальшого укладення Договору добровільного страхування життя, внесеним позивачем першим страховим платежем 29 жовтня 2015 року в сумі 2 950 грн. та оплатою чергових (поточних) платежів, визначених договором: 30 грудня 2015 року в сумі 6 000 грн. 00 коп., 06 квітня 2016 року в сумі 3 000 грн. 00 коп., 21 червня 2016 року в сумі 3 000 грн. 00 коп., 28 жовтня 2016 року в сумі 3 600 грн. 00 коп., всього на суму18 550 грн. 00 коп.

Крім цього, підпис позивача на Заяві на страхування №106161 від 29.10.2015 року свідчить про те, що позивач погодилась з умовами страхування та Правилами страхування, з базовими умовами Договору страхування за цією програмою була ознайомлена й надала свою згоду на укладення договору, а також своїм підписом підтвердила, що інформація, передбачена частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», була надана позивачу страховиком та при укладенні договору страхування сторонами договірних відносин досягнуто усіх істотних умов договору, в зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав для висновку про неукладеність вищевказаного договору.

Не міститься в справі й належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивачки про те, що її при укладенні договору було введено в оману, крім цього судом у рішенні правильно зазначено, що питання про визнання недійсним укладеного правочину позивач не порушувала, тому ці її доводи не мають значення для правильного вирішення справи, виходячи з предмету її позовних вимог.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду про те, що укладений між сторонами Договір страхування життя №10403-106161 від 04.11.2015 року не суперечить Цивільному кодексу та будь-яким іншим нормативно-правовим актам цивільного законодавства, оскільки всі умови визначені ст. 982 ЦК України та ст. 16 ЗУ «Про страхування» містяться у Договорі страхування життя, а його укладення відповідало волі позивача, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, і її волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі і було спрямоване на настання правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивачем під час розгляду справи не доведено обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову та стягнення з відповідача на її користь суми страхового відшкодування.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: