н/п 2/490/999/2020 Справа № 490/5305/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
12 листопада 2020 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді Гуденко О.А.
при секретарі - Дудник Г.С.,
за участі позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей адміністарції центрального району Миколаївської міської ради , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
У 2019 році ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачі вказують на те, що місце проживання відповідачки та її неповнолітньої доньки зареєстровано у квартирі за вказаною адресою. Однак, починаючи з червня 2019 року вони за цією адресою не проживають, своїх речей у цій квартирі не мають. Будь-яких перешкод щодо проживання відповідачки з донькою позивачі не чинили. З огляду на це, посилаючись на статті 317, 319, 321, 383, 405 Цивільного кодексу України та статтей 71,72 Житлового кодексу України, позивачі просять визнати відповідачку та її доньку такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Відзиву на позов від відповідачки ОСОБА_4 не надійшло.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі у справі в якості третьої особи залучено Службу у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради (далі - Служба).
У судове засідання, призначене на 12 листопада 2020 року, з`явилися позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_3 та третя особа до суду не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, хоча про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи вона повідомлялася судом повторно через оголошення на офіційному веб-сайті суду.
Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки відповідно до вимог частини першої статті 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивачі не заперечують проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.
Вивчивши доводи позову, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 грудня 1997 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Дана квартира, є квартирою посімейного, спільного заселення, розташованою на 1 поверсі п`ятиповерхового житлового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 27,8 кв.м. (площа кімнат 17,4 кв.м. та кімната 10,4 кв.м.), кухні 6,8 кв.м., ванної кімнати 2,5 кв.м., вбиральні 0,9 кв.м., коридору 3,8+1,5+2,3 кв.м. та шафи 0,6+0,8 кв.м. Квартира обладнана балконом (терасою) 30/09 кв.м., лоджією 4,8/2,4 кв.м.
04 червня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, від якого вони мають доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час розгляду справи їй виповнилося 10 років.
У означеній квартирі зареєстровано місце проживання таких осіб: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (заявник), ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 (син) та невістку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 з малолітньою донькою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначене підтверджується наявній у матеріалах справи довідкою ЖКП «Прибужжя» № 259 від 03 червня 2019 року.
У акті про не проживання, складеного т.в.о. завідувача сектором соціально-економічного розвитку мрк. Матвіївка Безушко Т.Г., за участі свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 03 червня 2019 року, підтверджено той факт, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані, але не проживають, та не мають особистих речей у кв. АДРЕСА_1 , з березня 2013 року і до тепер.
Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд виходить із таких міркувань.
З матеріалів справи слідує, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності позивачів.
Відповідно до приписів частини першої статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Із аналізу наведених норм слідує, що відповідно до чинного законодавства власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).
Як встановлено судом під час розгляду справи та слідує з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_4 з малолітньою донькою ОСОБА_5 , починаючи з березня 2013 року по теперішній час не проживає за місцем реєстрації, витрати по оплаті житлово-комунальних послуг позивачі сплачують самостійно, відповідачка такі платежі не здійснює.
Зазначене підтверджується актом, складеним т.в.о. завідувача сектором соціально-економічного розвитку мрк. Матвіївка Безушко Т.Г. за участі свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 03 червня 2019 року та показаннями, наданими цими свідками, у судовому засіданні.
З огляду на зазначене суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 більше одного року. Докази поважності причин не проживання відповідачки за вказаною адресою у суду відсутні.
Отже позовні вимоги про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування зазначеною квартирою є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Суд зазначає, що малолітня ОСОБА_5 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом, співвласником якого є її батько ОСОБА_3 . При цьому, малолітня ОСОБА_5 була зареєстрована у спірній квартирі, за місцем реєстраційного обліку, як її батька, так і матері.
З огляду на таке позовні вимоги про визнання малолітньої ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 є необгрунтованими, в їх задоволенні слід відмовити.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. На думку суду, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . В задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . слід відмовити.
В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачки ОСОБА_4 на користь позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід стягнути судовий збір, у розмірі по 256 грн 13 коп кожному.
Керуючись ст. ст. 12,13, 79-81, 141, 259-265 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
В задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з ОСОБА_4 по 256 грн 13 коп. судового збору кожному.
Рішення може бути оскаржене позивачем шляхом подання Миколаївському Апеляційному суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст виготовлено 19 листопада 2020 року.

Суддя Гуденко О.А.