Головуючий суду 1 інстанції - ТкачО.В.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 431/6803/19
Провадження № 22-ц/810/153/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І. О.,

суддів Карташова О. Ю., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Вовчанської С.В.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі Станично-Луганська районна державна адміністрація, Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області,

розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Старобільський районний суд Луганської області 20 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Ткач О.В. 20.01.2020року в м.Старобільську, Луганської області

за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Станично-Луганської районної державної адміністрації в особі управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання права на одержання неотриманих за життя коштів державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із зазначеним позовом, в обгрунтування якого посилались на те, що вони є спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за життя мав статус особи з інвалідністю з дитинства ІІІ групи та до липня 2014року включно був отримувачем державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства. До моменту смерті ОСОБА_3 позивачі разом проживали у селі Червона Поляна Антрацитівського району Луганської області, яке дотепер залишається тимчасово окупованою територією України.

21 травня 2019 року кожному з позивачів було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, в яке з невідомих їм причин нотаріусом не була включена сума недоотриманої за життя ОСОБА_3 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства ІІІ групи.

У вересні 2018 року позивачу ОСОБА_1 управлінням соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області виплачена допомога на поховання в сумі 2624 грн.

Позивачі вважають, що згідно чинного законодавства, вони як спадкоємці, котрі прийняли спадщину, мають право й на спадкування коштів недоотриманої соціальної допомоги померлого.

ОСОБА_3 за життя і до смерті у травні 2017 року перебував у безпорадному стані, важко хворів і з початку тимчасової окупації деяких районів Луганської області у 2014 році через фізичну нездатність не переміщувався на контрольовану урядом України територію, не отримував статусу внутрішньо переміщеної особи.

Починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи на території Донецької та Луганської областей та призупинено здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою. Тобто виплата соціальної допомоги у Антрацитівському районі Луганської області було припинено з серпня 2014 року. Таким чином ОСОБА_3 у період з 1 серпня 2014 року по 31 травня 2017 року не отримував кошти соціальної допомоги по причинах, які не залежали від його волі та були непереборними. Загалом сума недоотриманої за життя соціальної допомоги дорівнює 21153,60 грн.

Позивачі просили суд визнати за ОСОБА_1 , спадкоємицею за законом 1 черги, право на одержання Ѕ спадкового майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді недоотриманої соціальної допомоги особі з інвалідністю з дитинства ІІІ групи за період з 1 серпня 2014 року по 31 травня 2017 року в сумі 10576,80 грн.

Визнати за ОСОБА_2 , спадкоємцем за законом 1 черги, право на одержання Ѕ спадкового майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді недоотриманої соціальної допомоги особі з інвалідністю з дитинства ІІІ групи за період з 1 серпня 2014 року по 31 травня 2017 року в сумі 10576,80 грн.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області 20 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Станично-Луганської районної державної адміністрації в особі управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання права на одержання недоотриманих за життя коштів державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства в порядку спадкування відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 384,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 384,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виплати державних допомог, із числа внутрішньо переміщених осіб, проводиться із урахуванням норм постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», згідно якого, для виплати усіх видів соціальних допомог внутрішньо переміщеним особам, потрібен документ, який підтверджує статус внутрішньо переміщеної особі - довідка, видана такій особі відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб». Для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається до Управління особисто з заявою про взяття на облік. Комісія, яка утворена Станично-Луганською РДА, прийняла рішення відмовити у призначенні заборгованості державної соціальної допомоги особам з інвалідністю керуючись п. 15 Порядку: суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.Спеціалісти Управління діяли в межах правового поля та не мали законних підстав для виплати заборгованості державної соціальної допомоги.

Непогоджуючись із зазначеним рішенням позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що як результат не спричинило відновлення невизначеного права позивачів на спадкування недоотриманих спадкодавцем коштів державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства, скаржники просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що скаржники вважають, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , застосував пункту 15 Порядку призначення(відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а не спеціальний Закон України №2109 та ст.ст. 1216,1227, 1261 ЦК України, а також статті 1 Першого протоколу до Конвенції та незаконно з тих підстав, що ОСОБА_3 за життя не набув статусу внутрішньо переміщеної особи і жодного разу не отримував соціальну допомогу в такому статусі визначив, що спадкоємці не мають права на спадкування неодержаних спадкодавцем коштів державної соціальної допомоги особи з інвалідністю з дитинства.

Відповідачі не скористались своїм правом щодо надання відзиву на апеляційну скаргу.

Сторони, яких було повідомлено належним чином про дату, місце та час розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи суду не надали.

Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України без участі зазначених осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до положень ч.ч.1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 в с. Червона Поляна Антрацитівського району Луганської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Факт родинних відносин позивачки ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_3 підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу.

Факт родинних відносин позивача ОСОБА_2 з померлим ОСОБА_3 підтверджується копією рішення Старобільського районного суду Луганської області від 28.03.2019 року.

Згідно копії довідки від 01.07.2019 № 905- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивач ОСОБА_2 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії довідки від 12.03.2019 № 905- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивачка ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.05.2019 року, позивачі прийняли спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_3 на недоотриману пенсію за період з 09.08.2015 по 31.05.2017 роки в сумі 26927,28 грн.

Згідно копії довідки до акту огляду МСЕК № 027686 ОСОБА_3 з 02.10.2007 року був інвалідом ІІІ групи.

Згідно копії інформації, наданої УСЗН Станично - Луганської РДА № 2586 від 17.10.2019 року, період недоотриманої допомоги ОСОБА_3 з 01.08.2014 року по 31.05.2017 року, розмір державної соціальної допомоги особі з інвалідністю з дитинства ІІІ групи розраховується згідно прожиткового мінімуму на підставі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України» на відповідний рік.

Згідно копії інформації, наданої УСЗН Станично - Луганської РДА № 1186 від 21.05.2019 року, щодо виплати заборгованості державної соціальної допомоги особі з інвалідністю з дитинства ІІІ групи на померлого ОСОБА_3 за період з 2014 по 2017 роки, заява щодо призначення державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства від ОСОБА_4 протягом 2014 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 не надходила та на обліку в Єдиній базі обліку ВПО України не зареєстрований.

Як вбачається з наданих відповідачем матеріалів позивач ОСОБА_1 07.06.2018 року звернулася до управління з заявою, в якій просила зробити запит особової справи на померлого чоловіка ОСОБА_3 , як отримувача державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства для отримання грошової допомоги на поховання.

Згідно інформації Державного підприємства «Інформаційно- обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України» № 013-154430/п від 11.06.2018 року, ОСОБА_3 отримував державну допомогу інвалідам.

Згідно витягу з рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 02.08.2018 №193 позивачці ОСОБА_1 була призначена грошова допомога на поховання чоловіка.

13.02.2019 позивачка ОСОБА_1 звернулась до Управління з заявою, в якій просила видати заборгованість виплати державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства стосовно ОСОБА_3 з 13.08.2014 року по 25.05.2017 рік.

Згідно витягу з рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 28.02.2019 року №225 та копії рішення від 01.03.2019 року позивачці ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні заборгованості державної соціальної допомоги особам з інвалідністю.

Також судом першої інстанції встановлено, що чоловік позивачки ОСОБА_3 зареєстрований у с. Червона Поляна, Антрацитівського району, Луганської області (тимчасово окупована територія), та на обліку як внутрішньо переміщена особа, отримувач державних соціальних допомог в Управлінні соціального захисту населення Станично-Луганської РДА не перебував, та на час звернення позивачки до управління чоловік вже помер.

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи та сторонами не оспорюються.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на положення Порядку призначення(відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», рішенняпро призначення/відновлення/ або відмову в призначенні/відмовленні соціальної виплати з моменту припинення її виплати, яке приймає Комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, дійшов висновку про те, що Управління діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а викладені в позовній заяві вимоги позивачів є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно не дослідив і не оцінив обставини по справі та надані, в їх сукупності, всі докази та правильно не визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Призначення та виплата соціальної допомоги особам з інвалідність регулюється Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю» право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачами, ОСОБА_3 , згідно копії довідки до акту огляду МСЕК № 027686, за життя з 02.10.2007року мав третю групу інвалідності з дитинства, безстроково /а.с.13/.

Як убачається з відзиву на позовну заяву відповідач Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, на підставі відповіді № 013-154430/п від 11.06.2018року ДП «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України» на запит управління, не заперечує той факт що ОСОБА_3 отримував державну допомогу інвалідам, а.с.26, та, відповідно інформації Управління №2586 від 17.10.2019року, період недоотриманої допомоги ОСОБА_3 , як особою з інвалідністю ІІІ групи - з 01.08.2014року по 31.05.2017року, а.с.14, при цьому зазначено, що розмір соціальної допомоги особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю зокрема особам з інвалідністю ІІІ групи розраховується на підставі ст.7 Закону України «Про державний бюджет України» на відповідний рік.

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю» державна соціальна допомога призначається у таких розмірах:особам з інвалідністю з дитинства III групи - 60 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер в с. Червона Поляна, Антрацитівського району Луганської області, що віднесено до території України, яка тимчасово окупована.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.05.2019 року, позивачі прийняли спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_3 на недоотриману пенсію за період з 09.08.2015 по 31.05.2017 роки в сумі 26927,28 грн.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За доводами позовної заяви позивачівважають, що згідно чинного законодавства, вони як спадкоємці 1 черги за законом, котрі прийняли спадщину, мають право й на спадкування коштів недоотриманої соціальної допомоги померлого ОСОБА_3 .

Заперечуючи проти позовних вимог позивачів, відповідач УСЗН Станічно-Луганської райдержадміністрації, посилаючись на положення ст.12 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю» та постанову Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», згідно якої для виплати усіх видів соціальних допомог внутрішньо переміщеним особам, потрібен документ, який підтверджує статус внутрішньо переміщеної особі - довідка, видана такій особі відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» для отримання якої внутрішньо переміщена особа особисто звертається до Управління з заявою про взяття на облік та оскільки до смерті ОСОБА_3 до управління з жодною заявою не звертався, здійснення виплат заборгованості відповідної державної соціальної допомоги не можливе.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, ОСОБА_3 зареєстрований у с. Червона Поляна, Антрацитівського району, Луганської області (тимчасово окупована територія), та на обліку як внутрішньо переміщена особа, отримувач державних соціальних допомог, в Управлінні соціального захисту населення Станично-Луганської РДА не перебував, та на час звернення позивачки до управління ( 13.02.2019рік) ОСОБА_3 вже помер.

Позивачі причину того, що ОСОБА_3 своєчасно не звернувся до відповідача УСЗН Станічно-Луганської райдержадміністрації щодо виплати державної соціальної допомоги поясняють тим, що ОСОБА_3 за життя і до смерті у травні 2017 року перебував у безпорадному стані, важко хворів і з початку тимчасової окупації деяких районів Луганської області у 2014 році та призупинення здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою, через фізичну нездатність не переміщувався на контрольовану урядом України територію, не отримував статусу внутрішньо переміщеної особи, не отримував кошти соціальної допомоги по причинах, які не залежали від його волі та були непереборними.

Відповідно частини 2 статті 12 «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю» суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування особи з інвалідністю на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші об`єктивні обставини, коли особа з інвалідністю чи її батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники не могли звернутися за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. При цьому виплата державної соціальної допомоги за минулий час здійснюється виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент її виплати, з компенсацією за несвоєчасну її виплату.

Колегія суддів вважає, що відповідачі належними та допустимими доказами не спростували доводів позивачів щодо неможливості ОСОБА_3 з серпня 2014року своєчасно отримувати соціальну допомогу з причин, що не залежали від волі останнього, а саме: призупинення здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою, у тому числі й за місцем проживання ОСОБА_3 , фізичну нездатність ОСОБА_3 , як інваліда дитинства, 1940 року народження, переміститися на контрольовану урядом України територію та отримати статус внутрішньо переміщеної особи.

На підставі вищезазначених обставин, колегією суддів встановлено, що за життя ОСОБА_3 проживав та помер у с. Червона Поляна, Антрацитівського району, Луганської області, визначеному в затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, як територія, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Соціальний захист осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областяхта необхідність такого передбачено положеннями Закону України від 18 січня 2018 року N 2268-VIII "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях".

Відповідно до статті 2 цього Законуза фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Це знаходить своє підтвердження і в пункті 2статті 4Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», де зазначено, що цілями державної політики є, зокрема, захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб; та пунктах 1, 3, 4 статті 6 цього Закону, де вказано, що основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є: захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини; сприяння забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав; сприяння забезпеченню соціально-економічних, екологічних та культурних потреб.

Відповідно достатті 1 КонституціїУкраїна є правовою державою.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Як зазначено устатті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.Конституція Українимає найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основіКонституції Україниі повинні відповідати їй.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно достатті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.

Відповідно достатті 92 Конституції Українивиключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , за життя якого залишилася невиплаченою соціальна допомога особам з інвалідністю ІІІ групи за період з 01.08.2014року по день смерті, загальний розмір якої складає 21153,60грн, що відповідачами не заперечується. Іншого розрахунку суми невиплаченої соціальної допомоги суду не надано.

Згідно зіст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно дост.1217 ЦК Україниспадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Відповідно дост. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідност. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини, або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені уст. 1261-1265 цьогокодексу.

Згідно зіст.1227 ЦК Українисуми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідно дост.328 ЦК Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зміст права власності включає право володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України),

Відповідно до частини 1ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно ч. 1ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1ст. 1269 ЦКспадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до п. 23Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 рокуПро судову практику у справах про спадкування , свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Як убачається із матеріалів справи позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як дружина та син померлого ОСОБА_3 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частки спадкового майна кожен, а саме: недоотриману пенсію за період з 09.08.2015року по 31.05.2017року, сума якої складає 26927,28грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на положення пункту 12 Порядку призначення(відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», рішенням про призначення/відновлення/ про відмову в призначенні у призначенні/відмовленні соціальної виплати з моменту припинення її виплати приймає Комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (далі - Комісія), рішенням якою у призначенні заборгованості державної соціальної допомоги особам з інвалідністю, відмовлено, на підставі пункту 15 вищезазначеного Порядку, відповідно до якого суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Між тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення соціальних виплат особам, які з районів проведення АТО до теперішнього часу не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади, або за життя не отримали такої допомоги, а частина 1 статті 12 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю» застосовується лише у тих випадках, коли одержувачем своєчасно не була витребувана призначена соціальна допомога без поважних причин.

Колегія суддів вважає, що відповідними нормами ЦК України, а також Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю» який є спеціальним стосовно правовідносин щодовиплат соціальної допомоги особам з інвалідністю та яким не передбачена відмова в отриманні невиплаченої соціальної допомоги, що належала одержувачу і не була ним отримана у зв`язку зі смертю, спадкоємцями останнього.

Наявність неповажності причини своєчасного не витребування ОСОБА_3 призначеної соціальної допомоги відповідачемУСЗН Станічно-Луганської держадміністрації не доведена, судом першої інстанції не встановлена.

Відповідно дост. 2 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706- VII«Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Україна вживає всіх можливих заходів, передбаченихКонституцієюта законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Водночас частиною 1статті 3 вказаного Законувстановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

До цього Закону та будь-яких інших законів не внесено такої підстави для припинення виплат соціальної допомоги, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної, що судом першої інстанції враховано не було.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Між тим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

Так, відповідно до вступної частини позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивачі в найменуванні відповідача УСЗН Станично-Луганської державної адміністрації Луганської області, яке є юридичною особою, використали зазначення відповідача«в особі УСЗН Станично-Луганської державної адміністрації», але, як вбачається з матеріалів справи УСЗН Станично-Луганської державної адміністрації Луганської області приймало участь у справі у якості самостійного відповідача та, відповідно, використовувало усі права відповідача, передбачені ЦПК України, у тому числі щодо подання до суду у якості відповідача відзиву на позовну заяву, а.с.25-28.

Враховуючи, суд першої інстанції ухвалив рішення по суті позовних вимог саме за участі відповідача УСЗН Станично-Луганської державної адміністрації Луганської області

при цьому процесуальні права УСЗН Станично-Луганської державної адміністрації Луганської області, як відповідача у справі, порушені не були, колегія суддів вбачає за доцільне прийняти судове рішення по суті позовних ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Відповідно до вимогст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає задоволенню, оскільки останніми, за доводами апеляційної скарги, доведені незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому на підставіст.376 ЦПК України рішеннясуду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у визначений останніми спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо судового збору колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять доказів про ОСОБА_6 та ОСОБА_2 судового збору за подання до суду позовної заяви та останніми відповідне клопотання щодо звільнення або відстрочення сплати судового збору до суду першої інстанції не заявлялось, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 27.11.2019 року було відкритобез відповідного вирішення питання щодо сплати останніми судового збору за подання позовної заяви до суду /а.с.23/.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 23.09.2020 року було відстрочено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 20.01.2020року до ухвалення судового рішення у справі, /а.с. 74-76/.

За таких обставин судовий збір, в дохід держави, підлягає стягненню з відповідача УСЗН Станично-Луганської державної адміністрації Луганської областіу розмірі: 1921 х 0,4 = 768,40грн ( по першій інстанції); 768,40 х 150% = 1152,60грн (по апеляційній інстанції), а всього: 768,40грн + 1152,60грн = 1921,00грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 20 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , спадкоємиці за законом 1 черги після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на одержання Ѕ спадкового майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вигляді неотриманої соціальної допомоги особи з інвалідністю з дитинства ІІІ групи, за період з 01 серпня 2014року по 25 травня 2017року в сумі 10576,80грн.

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , спадкоємцем за законом 1 черги після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на одержання Ѕ спадкового майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вигляді неотриманої соціальної допомоги особи з інвалідністю з дитинства ІІІ групи, за період з 01 серпня 2014року по 25 травня 2017року в сумі 10576,80грн.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, судовий збір в дохід держави в сумі 1921,00грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 02.11.2020року.

Головуючий І. О. Дронська

Судді: О. Ю. Карташов

В.А. Коновалова