КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/812/20 Головуючий у суді І інстанції Дубас Т.В.
Провадження № 22-ц/824/7098/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця і переведення обов`язку покупця,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 9 жовтня 2002 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,167 га частково недійсним в частині покупця та перевести обов`язок покупця з відповідача на нього.

Одночасно позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких дій стосовно земельної ділянки, яка оформлена на ОСОБА_1 і має кадастровий номер :01:001:5041, до вирішення спору по суті.

На обґрунтування заявлених вимог зазначено, що між сторонами існує спір щодо земельної ділянки, яка була придбана позивачем в інтересах відповідача у 2002 році, коли присвоєння кадастрових номерів було необов`язковим, а відтак необхідності в оформленні технічної документації також не було.У подальшому на спірній земельній ділянці за кошти і на замовлення позивача було збудовано капітальний будинок. У зв`язку з тим, що земельна ділянка і будинок знаходились у власності всієї сім`ї ОСОБА_3 , питання власності кожного окремого члена сім'ї не ставилося. Однак, з початку 2020 року відповідач намагається продати земельну ділянку, на якій розташований будинок, що належить позивачу, а на кадастровій карті з`явилась земельна ділянка із кадастровим номером :01:001:5041 саме на місці під будинком і дана земельна ділянка є суміжною із ділянкою позивача. Крім того, уреєстрі з`явився запис про право власності відповідача на спірну земельну ділянку, а на сайті оголошень - інформація про її продаж, що фактично може призвести до втрати права позивача, як реального власника повернути своє майно в судовому порядку. На підставі викладеного, існують обґрунтовані підстави вважати, що на момент виконання можливого рішення про задоволення позову спірне майно у відповідача буде відсутнім, тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду щодо повернення земельної ділянки реальному покупцю і ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2020 року заяву задоволено.

Забезпечено позовну заяву ОСОБА_2 шляхом заборони вчинення будь-яких дій стосовно земельної ділянки, яка оформлена на ОСОБА_1 і має кадастровий номер :01:001:5041, до вирішення спору по суті.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, характер спірних правовідносин та предмет позову, а також взявши до уваги наведені позивачем обставини, дійшов висновку, що така заява спрямована на забезпечення прав сторони у спорі та з урахуванням наявних ризиківзапобігатиме утрудненню чи неможливості виконання рішення суду в майбутньому.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, і постановити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що позивач зловживаючи своїми процесуальними правами всіма доступними методами намагається накласти арешт на належну їй на праві власності земельну ділянку, оскільки судами вже відмовлялося йому у вжитті заходів забезпечення позову до подання інших позовних заяв.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Мішустін М.К. вказує на безпідставність посилань апеляційної скарги та законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Утім даний відзив не може бути прийнятий до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, зокрема до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншому учаснику справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Згідно із частинами першою, третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує майновий спір щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 9 жовтня 2002 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,167 га, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в частині покупця та переведення обов`язку покупця з відповідача на позивача.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 січня 2020 року, ОСОБА_1 на підставі рішення Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 607/9 від 27 грудня 2019 року зареєструвала 13 січня 2020 року право власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер :01:001:5041, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та спору (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що між сторонами наявні суперечливі сімейні відносини як батька і дочки, в тому числі щодо земельної ділянки, яка є суміжною із земельною ділянкою позивача, площею 0,15 га, за вищевказаною адресою. До матеріалів справи додано належні та допустимі докази на підтвердження того, що після внесення даних про земельну ділянку відповідача до земельного кадастру та реєстрації права власності на неї, остання вчиняє дії щодо платного відчуження земельної ділянки.

Отже, з матеріалів справи слідує, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом, як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19).

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, характер спірних правовідносин та предмет позову, а також взявши до уваги наведені позивачем обставини, дійшов обґрунтованого висновку, що така заява спрямована на забезпечення прав сторони у спорі та з урахуванням наявних ризиків запобігатиме утрудненню чи неможливості виконання рішення суду в майбутньому.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб, оскільки він є цілком доречним та обґрунтованим видом забезпечення позову у справі з огляду на те, що матеріали справи містять переконливі докази того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Водночас наведений захід забезпечення позову у вигляді заборони вчинення будь-яких дій стосовно земельної ділянки, яка оформлена на відповідача до вирішення спору по суті, відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі інших конфліктних ситуацій та судових спорів. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

За таких обставин судом першої інстанції на законних підставах вжито заходів забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця і переведення обов`язку покупця.

В оцінці доводів апеляційної скарги колегією суддів враховано, що судами відмовлялося позивачу у вжитті заходів забезпечення позову до подання позовних заяв про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги та визнання права власності на будинок, який заходиться на спірній земельні ділянці, а тому зазначені обставини не стосувалися предмету спору в даній справі і не підлягали врахуванню судом першої інстанції при вирішенні заявленого питання після пред`явлення позову про визнання правочину недійним.

Посилання представника відповідача про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:5041 належить ОСОБА_1 не на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, а відповідно до рішення сільської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, не можуть бути належною підставою для скасування встановленого судом обтяження, оскільки матеріали справи не свідчать про те, що судом вжито заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти дії щодо земельної ділянки, яка фактично не була предметом правочину, укладеного 9 жовтня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376 цс 18) зауважено, що з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України помилковими є висновки суду першої інстанції щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (пункт 56).

Представник відповідача також зазначав, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не з`ясував можливість вжиття заходів зустрічного забезпечення позову.

Відповідно до частини сьомої статті 153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно із частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Отже, відповідно до вказаних положень процесуального закону, суд має право, однак не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.

Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення встановлені частиною третьою статті 154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Оскільки наявність обставин, за наявності яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, колегією суддів не встановлено, з огляду на зміст самої заяви про забезпечення позову в частині можливого застосування положень статей 153, 154 ЦПК України, вказані доводи є необґрунтованими.

Крім того, у відповідності до вимог частини шостої статті 154 ЦПК України відповідач не позбавлена права звернутись до суду першої інстанції з клопотання про вжиття заходів зустрічного забезпечення та надати докази, які на її думку підтверджують наявність обставин для такого забезпечення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених в частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній