КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 754/10334/19

номер провадження: 22-ц/824/8159/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року у складі судді Зотько Т.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що після смерті свого чоловіка вона ІНФОРМАЦІЯ_1 року видала на ім`я відповідача ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність, відповідно до якої відповідач мав здійснити дії щодо отримання у банківських установах належні їй грошові кошти та передала йому оригінали свідоцтв про право власності на спільне сумісне майно подружжя. Вказувала, що на виконання вказаної вище довіреності відповідач отримав у банківських установах належні їй грошові кошти, а саме: 29 березня 2012 року у публічному акціонерному товаристві «УкрСиббанк» - 12 500 грн 00 коп. та 1 015 грн 78 коп., що разом становить 13 515 грн 78 коп.; 30 березня 2012 року у публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» - 24 920 грн 68 коп.; 10 квітня 2012 року у публічному акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» - 7 500 грн 00 коп. та 12 500 грн 00 коп., що разом становить 20 000 грн 00 коп.; 09 листопада 2012 року у публічному акціонерному товаристві «УкрСиббанк» - 1 971,97 доларів США. Оскільки вказані вище грошові кошти відповідач не повернув, 25 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних. Постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 163 267 грн 00 коп. з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат. Вказані грошові кошти на виконання постанови апеляційного суду у примусовому порядку були виплачені відповідачем лише 28 червня 2019 року.

Вказувала, що за період прострочення виконання зобов`язань щодо повернення грошових коштів з 26 листопада 2016 року по 28 червня 2019 року інфляційні втрати та три проценти річних з відповідача на її користь судом не стягувались, так як вона не збільшувала розмір позовних вимог, а тому вважала, що за вказаний період прострочення з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України.

Позивач зазначала, що оскільки грошові кошти повинні були повернуті відповідачем ще у 2012 році, то відповідно купівельна спроможність таких коштів та динаміка рівня таких цін на товари і послуги, повинна співвідноситись у періоді, за який розраховується інфляційні втрати, із відповідним показником станом на дату у 2012 році, у яку зобов`язання щодо повернення грошових коштів мало бути виконане. Тому позивач вважала, що розрахунок інфляційних втрат щодо кожної суми коштів, отриманих відповідачем 29 березня 2012 року, 30 березня 2012 року та 10 квітня 2012 року, підлягає розрахунку за період прострочення з 01 квітня 2012 року по 28 червня 2019 року за вирахуванням сум інфляційних втрат, стягнутих постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, що становить у загальному розмірі 44 428 грн 08 коп. (18 953 грн 27 коп.+ 10 273 грн 13 коп. + 15 201 грн 68 коп.).

Вказувала, що три проценти річних підлягають розрахунку щодо кожної суми боргу за період прострочення з 25 листопада 2016 року по 28 червня 2019 року та загальний розмір трьох процентів річних за вказаний період становить 8 063 грн 85 коп. (1 936 грн 62 коп. + 1 049 грн 79 коп. + 136,59 доларів США, що еквівалентно станом на день подання позову (12 липня 2019 року) 3 524 грн 02 коп. + 1 553 грн 42 коп.)

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь інфляційні втрати та три проценти річних від строченої суми зобов`язання у розмірі 52 491 грн 93 коп.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми зобов`язання у загальному розмірі 27 400 грн 23 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні трьох процентів річних нарахованих на суму боргу, виражену в іноземній валюті, та в частині відмови у стягненні інфляційних втрат за весь період прострочення за вирахуванням сум, стягнутих постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в цій частині скасувати та постановити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми зобов`язання у розмірі 48 967 грн 91 коп. та 136,59 доларів США, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для нарахування та стягнення трьох процентів річних на суму боргу у валюті, оскільки суд у порушення ч.4 ст.263 ЦПК України не врахував висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа №464/3790/16-ц) про те, що передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. У цій нормі закону прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Також вказує, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку про здійснення перерахунку інфляційних втрат за період не осягнутий попередніми судовими рішеннями, а саме з 12 листопада 2016 року по 28 серпня 2019 року, оскільки інфляційні втрати розраховуються за період прострочення, який не співпадає із визначеним судом періодом, не осягнутим попередніми рішеннями суду. Зазначає, що початок періоду прострочення виконання зобов`язання настав наступного дня за днем отримання відповідачем грошових коштів у банківських установах та тривав до дати примусового стягнення таких коштів із відповідача - до 28 червня 2019 року. Також вказує, що є помилковим та таким, що суперечить правовим позиціям Верховного Суду висновок суду першої інстанції про те, що нарахування інфляційних втрат за період не осягнутий попередніми рішеннями суду здійснюється без урахування збільшення суми боргу на індекс інфляції попередніх періодів. Зазначає, що при поданні нею до суду позовної заяви у листопаді 2016 року, за результатами розгляду якої було прийнято постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року (справа №754/14668/16-ц), період прострочення не зупинявся та тривав до фактичного примусового стягнення боргу - до 28 червня 2019 року, що не позбавляє її права звернутися з позовом про стягнення інфляційних втрат за весь період існування заборгованості за вирахуванням фактично стягнутої суми, оскільки при розгляді справи №754/14668/16-ц вона не збільшувала розмір позовних вимог. Вказує, що у постанові Верховного Суду від 05 липня 2019 року (справа №905/600/18), з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04 червня 2019 року (справа №916/190/18), вказано, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обгрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що судом вірно враховано, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Відповідно при застосуванні відповідальності у вигляді трьох процентів річних до зобов`язань, що виражені у валюті слід дотримуватися подібного правового підходу, беручи до уваги, що цей вид відповідальності як і інфляційні втрати регулюється однією статтею та враховуючи правову природу трьох процентів річних. Вказує, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат за період з 29 березня 2012 року по 12 листопада 2016 року, є безпідставними, оскільки 28 червня 2019 року він повністю виконав постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року та сплатив грошові кошти з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 29 березня 2012 року по 12 листопада 2016 року. За весь час розгляду справи з дати подання ОСОБА_1 позову до суду (25 листопада 2016 року) по дату прийняття постанови Київським апеляційним судом (14 травня 2019 року), позивач майже три роки не подавала заяву про збільшення розміру позовних вимог. Вказує, що позивачем надано суду невірний розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв`язку із включенням до цього розрахунку періоду з 01 квітня 2012 року по 14 травня 2019 року, що унеможливлює задоволення позовних вимог у заявленому розмірі. Крім того, зазначає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки ОСОБА_1 даний позов поданий до суду більше ніж через сім років. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 52 491 грн 93 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, вкладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що інфляційні втрати та три проценти річних підлягають перерахунку за період прострочення виконання грошового зобов`язання, який не осягнутий постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, а саме, з 12 листопада 2016 року по 28 серпня 2019 року, тобто по дату остаточного розрахунку.

Оскільки чинним законодавством України не передбачено стягнення індексу інфляції через прострочення виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті у порядку, передбаченому ст.625 ЦК України, то суд першої інстанції дійшов висновку, що при застосуванні відповідальності у вигляді трьох процентів річних до зобов`язань, що виражені у валюті необхідно також дотримуватися подібного правового підходу, беручи до уваги, що цей вид відповідальності, як і інфляційні втрати, регулюється однією статтею та враховуючи правову природу трьох процентів річних. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних на суму боргу у розмірі 1 758,62 доларів США.

Однак з наведеними висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами у справі, що 27 березня 2012 року ОСОБА_1 видала на ім`я відповідача ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність, за умовами якої відповідач мав отримати у банківських установах належні їй грошові кошти.

На підставі вказаної вище довіреності від 27 березня 2012 року відповідач отримав належні позивачу грошові кошти, а саме:

29 березня 2012 року у публічному акціонерному товаристві «УкрСиббанк» - 12 500 грн 00 коп. та 1 015 грн 78 коп., що разом становить 13 515 грн 78 коп.;

30 березня 2012 року у публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» - 24 920 грн 68 коп.;

10 квітня 2012 року у публічному акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» - 7 500 грн 00 коп. та 12 500 грн 00 коп., що разом становить 20 000 грн 00 коп.;

09 листопада 2012 року у публічному акціонерному товаристві «УкрСиббанк» - 1 971,97 доларів США.

Оскільки вказані вище грошові кошти відповідач не повернув, у листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 163 267 грн 00 коп. з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат (а.с.11-13). Апеляційним судом встановлено, що 30 березня 2012 року відповідачем було отримано 24 920 грн 68 коп. враховуючі індекс інфляції та 3% річних, станом на 25 листопада 2016 року, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу: 24 920 грн 68 коп. (основний борг) + 3 480 грн 72 коп. (% річних) + 19 712 грн 26 коп. (інфляційні) = 48 113 грн 66 коп.;

29 березня 2012 року відповідачем було отримано 12 500 грн 00 коп. та 1 015 грн 78 коп., що у сумі становить 13 515 грн 78 коп., враховуючі індекс інфляції та 3% річних, станом на 11 листопада 2016 року, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу: 13 515 грн 78 коп. (основний борг) + 1 888 грн 87 коп. (% річних) + 10 690 грн 98 коп. (інфляційні) = 26 095 грн 63 коп.;

09 листопада 2012 року відповідачем було отримано 1 758,62 доларів США., враховуючі 3% річних, станом на 11 листопада 2016 року, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу: 1 758,62 доларів США (основний борг) + 213,35 доларів США (% річних) = 1 971,97 доларів СІЛА, що у перерахунку на гривні за курсом НБУ на 25 листопада 2016 року становить 50 462 грн 71 коп.;

10 квітня 2012 року відповідачем було отримано 7 500 грн 00 коп., 12 500 грн 00 коп., що у сумі складає 20 000 грн 00 коп., враховуючі індекс інфляції та 3% річних, станом на 11 листопада 2016 року, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу: 20 000 грн 00 коп. (основний борг) + 2 775 грн 41 коп. (% річних) + 15 820 грн 00 коп. (інфляційні) = 38 595 грн 41 коп.

Тому колегія суддів вважає, що вказані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що на виконання постанови апеляційного суду, 06 червня 2019 року судом першої інстанції видано виконавчий лист №754/14668/16-ц, за яким стягувачем є ОСОБА_1 , а боржником - ОСОБА_2

19 червня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 59379903 з примусового виконання виконавчого листа №754/14668/16-ц (а.с.18, 33).

02 липня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження з тих підстав, що рішення за виконавчим документом боржником виконане в повному обсязі (а.с.34).

Установлено та не заперечується сторонами, що грошові кошти на виконання постанови Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року фактично були стягнуті з відповідача 28 червня 2019 року.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Отже в ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати за весь період прострочення грошового зобов`язання, починаючи з 01 квітня 2012 року по 28 червня 2019 року, тобто, до повного його виконання, за вирахуванням сум інфляційних втрат, стягнутих постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року.

Враховуючи те, що постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з відповідача на її користь інфляційні втрати за період прострочення виконання грошових зобов`язань щодо коштів у розмірі 13 515 грн 78 коп. та у розмірі 20 000 грн 00 коп. станом на 11 листопада 2016 року, а щодо коштів у розмірі 24 920 грн 68 коп. станом на 25 листопада 2016 року, яка має преюдиційне значення для даної справи, та приймаючи до уваги, що відповідно до ст.61 Конституції України ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за період прострочення виконання грошового зобов`язання, який не осягнутий постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, оскільки в іншому випадку буде порушений конституційний принцип недопущення подвійного притягнення особи до юридичної відповідальності.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що інфляційні втрати розраховуються за період прострочення, який не співпадає із визначеним судом періодом, не осягнутим попередніми рішеннями суду, не ґрунтується на вимогах закону.

Посилання ОСОБА_1 на неврахування судом першої інстанції правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року (справа №916/190/18) та у постанові Верховного Суду від 05 липня 2019 року (справа №905/600/18), є безпідставними, оскільки обставини у даній справі щодо стягнення коштів за період не осягнутий попереднім рішенням суду та у справах, в якій прийнята вказана постанова Великої Палати Верховного Суду та постанова Верховного Суду, не є подібними.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із визначеним судом першої інстанції періодом, за який підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних, а також із визначеним судом їх розміром. При цьому, визнаючи розмір інфляційних втрат та трьох процентів річних суд першої інстанції у своєму рішенні не навів формулу їх розрахунку.

Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси за відповідні періоди перемножити між собою (рекомендація про порядок застосування індексів інфляції при розгляді справи викладена в листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 62-97).

Тобто, розрахунок інфляційних втрат проводиться по наступній формулі: (сума боргу ? сукупний індекс інфляції за період - сума боргу).

Такої ж позиції притримується Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц (провадження № 61-21851св18).

Сукупний індекс інфляції за період 12 листопада 2016 року по 28 червня 2019 року становив 129,32%, а за період з 26 листопада 2016 року по 28 червня 2019 року - 127,04%

З урахуванням наведеного апеляційним судом проведено розрахунок належних до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат.

Як зазначено вище, згідно з постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року індекс інфляції суми боргу у розмірі 24 920 грн 68 коп. було розраховано судом станом на 25 листопада 2016 року, а індекс інфляції суми боргу у розмірі 13 515 грн 78 коп. та суми боргу у розмірі 20 000 грн 00 коп., розраховано станом на 11 листопада 2016 року.

Тому інфляційні втрати суми боргу у розмірі 24 920 грн 68 коп. підлягають розрахунку за період прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто з 26 листопада 2016 року по 28 червня 2019 року з урахуванням індексів інфляції за вказаний період та становлять 6 738 грн 37 коп.;

Інфляційні втрати суми боргу у розмірі 13 515 грн 78 коп. підлягають розрахунку за період з 12 листопада 2016 року по 28 червня 2019 року з урахуванням індексів інфляції за вказаний період та становлять 3 962 грн 20 коп.,

Інфляційні втрати суми боргу у розмірі 20 000 грн 00 коп. підлягають розрахунку за період з 12 листопада 2016 року по 28 червня 2019 року року з урахуванням індексів інфляції за вказаний період та становлять 5 864 грн 00 коп.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню інфляційні втрати за вказані вище періоди прострочення у розмірі 16 564 грн 97 коп. (6 738 грн 37 коп.+ 3 962 грн 20 коп. + 5 864 грн 00 коп.), а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних на суму боргу 1 758,62 доларів США., суд першої інстанції виходив із того, що чинним законодавством України не передбачено стягнення індексу інфляції через прострочення виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті у порядку, передбаченому ст.625 ЦК України, а тому при застосуванні відповідальності у вигляді трьох процентів річних до зобов`язань, що виражені у валюті необхідно також дотримуватися подібного правового підходу, беручи до уваги, що цей вид відповідальності, як і інфляційні втрати, регулюється однією статтею та враховуючи правову природу трьох процентів річних.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

По справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2 допустив прострочення грошового зобов`язання щодо повернення ОСОБА_1 грошових коштів, зокрема, в іноземній валюті, а саме, у розмірі 1 758,62 доларів США.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку трьох процентів річних за основу береться розмір простроченої суми, визначеної у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц (провадження № 61-21851св18).

Тому суд першої інстанції помилково застосував положення законодавства, які регулюють інститут інфляції, що є відмінним від змісту поняття трьох процентів річних.

За таких обставин суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 трьох процентів річних на суму боргу у розмірі 1 758,62 доларів США.

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь три проценти річних за порушення грошового зобов`язання за період з 25 листопада 2016 року по 28 червня 2016 року у загальному розмірі 8 063 грн 85 коп.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановленого ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір в цій частині, у порушення ст.13 ЦПК України належним чином не дослідив зміст заявлених позовних вимог та помилково визначив період нарахування трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання за період з 12 листопада 2016 року по 28 червня 2019 року.

Розрахунок трьох процентів річних проводиться за наступною формулою: (розмір боргу ? кількість днів прострочення грошового зобов`язання ? 3 ? 100 ? 365 (днів у році).

Такої ж позиції притримується Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц (провадження № 61-21851св18).

Згідно проведеного апеляційним судом розрахунку три проценти річних на суму боргу в розмірі 24 920 грн 68 коп. за період з 25 листопада 2016 року по 28 червня 2019 року складають 1 937 грн 41 коп.; три проценти річних на суму боргу у розмірі 13 515 грн 78 коп. за період з 25 листопада 2016 року по 28 червня 2019 року складають 1 050 грн 73 коп.; три проценти річних на суму боргу у розмірі 20 000 грн 00 коп. за період з 25 листопада 2016 року по 28 червня 2019 року складають 1 554 грн 90 коп.; три проценти річних на суму боргу у розмірі 1 758 грн 62 коп. за період з 25 листопада 2016 року по 28 червня 2019 року складають 136,74 доларів США, що станом на час подання позовної заяви еквівалентно 3 527 грн 90 коп.

Таким чином загальний розмір трьох процентів річних становить 8 070 грн 94 коп.

Разом з тим, враховуючи межі заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню три проценти річних у розмірі 8 063 грн 85 коп. відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України.

Що стосується прохання в апеляційній скарзі про стягнення трьох процентів річних у розмірі 136,59 доларів США, а не в гривневому еквіваленті, то воно не підлягає до задоволення, оскільки у позовній заяві ОСОБА_1 визначила до стягнення з відповідача на свою користь три проценти річних у гривнях, а не у доларах США, а відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Тому суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застування наслідків спливу строку позовної давності, про застосування якого подав письмову заяву представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мисляковський Д.С.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом 12 липня 2019 року, а апеляційним судом стягнуто інфляційні втрати і три проценти річних за період з листопада 2016 року по червень 2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене вище, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат у розмірі 16 564 грн 97 коп. та трьох процентів річних у розмірі 8 063 грн 85 коп., а всього у загальному розмірі 24 628 грн 82 коп., з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 за подання до суду позовної заяви сплатила судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп., а за подання апеляційної скарги - 1 152 грн 60 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 901 грн 32 коп.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києвавід 07 лютого 2020 року - скасувати та ухвалити нове рішення частині.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) інфляційні втрати та три проценти річних у розмірі 24 628 (двадцять чотири тисячі шістсот двадцять вісім) грн 82 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 901 грн 32 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: