ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м. Херсон

справа № 766/22622/18

провадження № 22-ц/819/51/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Базіль Л.В.,
Приходько Л.А.,
секретарПавловська Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Ус О.В. від 28 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання,

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання.

В обґрунтування позову послався на те, що між ним та ОСОБА_1 24 вересня 2013 року укладено та посвідчено в нотаріальному порядку договір довічного утримання, за умовами якого він передав у власність ОСОБА_1 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язувалась щомісячно здійснювати матеріальне забезпечення з його утримання у розмірі 650 гривень у вигляді забезпечення щоденним триразовим харчуванням (сніданок, обід, вечеря), а також шляхом надання побутових послуг (прання постільної білизни, прибирання у приміщенні, тощо).

Посилаючись на невиконання ОСОБА_1 з 2017 року своїх зобов`язань за договором, позивач просив розірвати спірний договір довічного утримання.

Рішенням суду від 28 січня 2019 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених нею вимог.

Скарга мотивована тим, що висновки суду щодо визнання нею обставин невиконання договору не відповідають дійсності, оскільки будь-яких заяв про визнання позову нею до суду не подавалось, а справу було розглянуто судом за її відсутності.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Ухвалою апеляційного суду від 12 березня 2020 року у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд залучив до участі в справі правонаступника позивача ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що обставини невиконання ОСОБА_1 умов договору довічного утримання доведені шляхом визнання нею цих обставин, а отже,- і позову, що не суперечить закону та не порушує прав і свобод інших осіб.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 24 вересня 2013 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 уклали і нотаріально посвідчили договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 отримала у власність Ѕ частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1 159,7кв.м.

ОСОБА_1 зобов`язалася здійснювати утримання (догляд) ОСОБА_2 у вигляді забезпечення його житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній частці житлового будинку; забезпечення щоденним триразовим харчуванням (сніданок, обід і вечеря); надання побутових послуг (прання постільної білизни, прибирання у приміщенні, тощо).

Матеріальне забезпечення з утримання (догляду) оцінено сторонами у сумі 650 гривень.

У зв`язку із посвідченням договору довічного утримання нотаріус наклав заборону відчуження зазначеного в договорі майна- Ѕ частки у праві власності на житловий будинок, що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно зареєстровано в установленому законом порядку (а.с.6-8).

Справа розглянута судом у відсутність позивача та відповідача за участю представника позивача ОСОБА_2 адвоката Зубриса О.Г.

Суд вважав відповідача ОСОБА_1 належно повідомленою про час і місце судового розгляду, зважаючи на наявні в справі розписку та повідомлення про вручення судових повісток (а.с.22, 33).

ОСОБА_1 отримання судових повісток заперечує, однак належних доказів, які б спростовували цей факт, не надала.

Відомості про те, що позивач ОСОБА_2 особисто був повідомлений судом про час і місце судового розгляду матеріали справи не містять.

Обставин щодо виконання відповідачем зобов`язань за договором довічного утримання у зазначений позивачем період суд не з`ясовував та будь-яких доказів на підтвердження цих обставин не досліджував і такі позивачем та його представником суду не надавалися і до позовної заяви не долучалися.

Висновки суду по суті спору ґрунтуються на визнанні відповідачем ОСОБА_1 позову, яке викладене нею у заяві від 27.12.2018 року, що надійшла до суду поштою 29.12.2018 року.

З огляду на зміст заяви, ОСОБА_1 повідомила суд про те, що у зв`язку із станом здоров`я та фінансовим станом вона не може виконувати догляд та утримання ОСОБА_2 , тому визнає заявлений ним позов та просить розірвати укладений ними 24.09.2013 року договір довічного утримання (а.с.23).

Справжність підпису ОСОБА_1 на наведеній вище заяві належним чином не засвідчено, а наразі остання подання такої заяви до суду заперечує.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру, або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та(або) доглядом довічно.

Згідно зі статтею 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Отже, при вирішенні справ за позовом відчужувача до набувача про розірвання договору довічного утримання з підстав неналежного виконання набувачем своїх обов`язків позивачу належить довести, а суду встановити факт неналежного виконання відповідачем обов`язку забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом.

Частинами першою та другою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Проаналізувавши зміст заяви ОСОБА_1 від 27.12.2018 року, колегія суддів вважає, що вона не є заявою про визнання обставин, якими позивач обґрунтував заявлені ним позовні вимоги, оскільки не підтверджує факт невиконання або неналежного виконання нею обов`язків щодо утримання (догляду) позивача у зазначений ним в позовній заяві період, а є заявою набувача про розірвання договору довічного утримання у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання через стан здоров`я та фінансовий стан.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, керувався частиною четвертою статті 206 ЦПК України, відповідно до якої у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

При цьому згідно з частиною другою наведеної норми процесуального права до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення про задоволення позову в порядку, визначеному статтею 206 ЦПК України, за заявою відповідача, поданою поза межами судового засідання, без встановлення особи заявника; не роз`яснивши ОСОБА_1 наслідки визнання позову у цивільному судочинстві та не уточнивши викладені нею в заяві обставини щодо розірвання договору довічного утримання, наявність яких у спірних правовідносинах з підстав визначених позивачем відповідач на стадії апеляційного розгляду справи заперечує, колегія суддів дійшла висновку, що в силу статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен дослідити докази, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та заперечуючи доводи цієї скарги.

Так, за заявами представників сторін суд апеляційної інстанції заслухав показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ; дослідив копії історії хвороби ОСОБА_2 , надіслані за адресу суду Комунальним некомерційним підприємством «Херсонський обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Херсонської обласної ради 31.03.2020 року; копії наданих представником відповідача: заяви ОСОБА_1 на адресу Херсонської обласної психіатричної лікарні від 12.04.2019 року щодо поховання ОСОБА_2 , відповіді на зазначене звернення від 15.04.2019 року №01-10/16, скарги на дії нотаріуса, поданої ОСОБА_1 18.04.2019 року на адресу Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції в Херсонській області та довідки, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області 28.10.2020 року про розмір пенсії ОСОБА_1 ; надані представником позивача копії: заповітів, складених ОСОБА_1 20.03.2015 року та 17.04.2015 року та судового наказу, виданого Херсонським міським судом Херсонської області 19.01.2018 року про стягнення із ОСОБА_10 заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

Оцінюючи надані сторонами докази за правилами статті 89 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_1 з початку 2017 року припинила виконання зобов`язань щодо забезпечення його утримання та догляду ними не підтверджені.

При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 пояснень щодо обставин, якими він обґрунтував позов, суду не надавав, а з 03.12.2018 року по 21.12.2018 року та із 25.12.2018 року по день смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Херсонський обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Херсонської обласної ради.

Зазначений медичний заклад повідомив суд про те, що ОСОБА_2 неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні з приводу параноїдної шизофренії та йому встановлена 2 група інвалідності (псих.захворювання). Після 2009 року ОСОБА_2 лікувався з 27.02.2015 року по 14.04.2015 року та у наведений вище період (а.с.110).

На час виникнення спірних правовідносин та на час розгляду справи судом ОСОБА_2 недієздатним не визнаний.

Медична карта стаціонарного хворого та історія хвороби ОСОБА_2 свідчать про те, що особою, яка є родичем хворого, зазначалася його сусідка ОСОБА_1 , яка, зокрема, з грудня 2018 року по квітень 2019 року постійно провідувала його в лікарні, їй за згодою ОСОБА_2 передавалися ключі від будинку, в якому він проживав, та вона супроводжувала його додому після виписки 21.12.2018 року (а.с. 139, 140, 142, 166, 175, 176).

Епікризи містять записи лікаря про те, що в грудні 2018 року ОСОБА_2 переживав про своє майбутнє, розповідаючи, що його сусідка ОСОБА_1 , яка йому допомагала раніше, похилого віку і вже не може про нього піклуватися (а.с.150). 25.12.2018 року ОСОБА_2 повідомив медичним працівникам про те, що йому « по життю допомагає сусідка» (а.с.180). Згідно із записом у щоденнику історії хвороби за 20.01.-31.01.2019 року ОСОБА_2 «розуміє, що самому йому не вижити та не впоратися із господарством. Є інформація, що ним «цікавляться» певні особи, оскільки одинокий, без прямих родичів, а володіє земельною ділянкою в центрі міста» (а.с.178).

26 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернувся до головного лікаря медичного закладу, в якому проходив стаціонарне лікування, із заявою про відновлення паспорта, який нібито втрачений і це зафіксовано лікарем приймального відділення 25.12.2018 року (а.с. 163,168). Паспорт громадянина України був виданий ОСОБА_2 11.03.2019року (а.с.161).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

12 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до вказаного вище медичного закладу із заявою про поховання ОСОБА_2 , однак їй відмовлено в наданні можливості його поховати через відсутність «переконливих документів про визнання стороною в договорі довічного утримання».

Поховання ОСОБА_2 здійснено на замовлення КЗ «Херсонська обласна психіатрична лікарня» (а.с.134-136).

Жодний із допитаних судом свідків не був обізнаний щодо умов укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору довічного утримання, однак вони підтвердили той факт, що між ними (позивачем та відповідачем) існував тісний зв`язок, який виник після смерті матері ОСОБА_2 , подругою якої була ОСОБА_1 .. Обізнаність кожного із свідків щодо виконання відповідачем зобов`язань щодо утримання та догляду ОСОБА_2 у період з початку 2017 року до звернення ним до суду з цим позовом є поверховою та зводиться до надання характеристики ОСОБА_1 і її поведінки в побуті.

Свідок ОСОБА_7 , хоч і спілкувався із ОСОБА_2 при його житті, що підтверджується записами в історії хвороби останнього, однак у його поясненнях прослідковується особиста неприязнь до ОСОБА_1 та він повідомив суду про те, що ОСОБА_2 надавав допомогу та провідував його у медичному закладі ОСОБА_3 , в той час як в історії хвороби записи про це відсутні та сам ОСОБА_3 чи його представник на наведені обставини не посилалися.

Натомість представник ОСОБА_3 надала суду апеляційної інстанції копії заповітів, складених ОСОБА_1 в 2015 році щодо розпорядження майном, в тому числі спірним нерухомим майном, на випадок її смерті на користь ОСОБА_3 і його матері. При цьому представники сторін підтвердили, що ці заповіти скасовані ОСОБА_1 в 2019 році. Крім того, з огляду на матеріали справи, ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_2 за заповітом та за повідомленням приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Маковецької О.А 16.04.2019 року він прийняв спадщину (а.с.90).

На думку колегії суддів, наведені обставини свідчать про те, що адвокат Зубрис О.Г., будучи достатньо обізнаним щодо майнових прав та обов`язків як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 , діючи від імені ОСОБА_2 у цій справі, насправді діяв у своїх інтересах та не забезпечив як прозорості щодо ведення справи перед ОСОБА_2 , так і доведення обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог.

Враховуючи, що на стадії апеляційного перегляду справи наявність передбачених пунктом першим частини першої статті 755 ЦК України підстав для розірвання договору довічного утримання належними та допустимими доказами не підтверджено, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду як постановлене при неповному з`ясуванні обставин справи та порушенні норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується той факт, що ОСОБА_2 висловлював занепокоєння з приводу того, що за віком ОСОБА_1 не може надавати йому ту допомогу, яку вона надавала раніше.

Надаючи оцінку наведеній обставині, колегія суддів дійшла висновку, що вона виходить за межі підстав позову у цій справі та у випадку підтвердження має інші, ніж передбачені пунктом першим частини першої статті 755 ЦК України правові наслідки, оскільки відповідно до частини другої статті 756 ЦК України у разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.

Що ж стосується фінансової спроможності ОСОБА_1 виконувати договір довічного утримання у зазначений позивачем період, то на порушення відповідачем умов договору щодо грошової оцінки матеріального забезпечення ОСОБА_2 останній у позовній заяві не посилався і ця обставина не була предметом судового дослідження та з`ясування.

Разом з тим, в суді апеляційної інстанції представник відповідача надав інформацію про розмір пенсії ОСОБА_1 у спірний період, з огляду на яку колегія суддів дійшла висновку, що матеріальне забезпечення відповідача складало з січня по вересень 2017 року - 1 827,48 грн, а з жовтня 2017 року по листопад 2018 року - 2 527,29 грн, тому надавало їй можливість виконувати умову договору довічного утримання, за якою матеріальне забезпечення з утримання оцінено сторонами у сумі 650 гривень на місяць.

Та обставина, що ОСОБА_1 станом на січень 2018 року мала заборгованість з оплати послуг з газопостачання, не спростовує доводи представника відповідача щодо матеріального забезпечення останньої, а стосується правовідносин, які виникли у неї як у споживача із постачальником житлово-комунальних послуг.

Враховуючи, що апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до положень частин першої та 13 статті 141 ЦПК України із позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені нею на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги судові витрати в сумі 1 057 грн 20 коп.(а.с.47).

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28 січня 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , понесені нею на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги витрати в сумі 1 057грн 20 коп. (одна тисяча п`ятдесят сім гривень 20 коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В.Пузанова

Судді: Л.В.Базіль

Л.А.Приходько

Повний текст постанови складено 06 листопада 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова