Справа № 626/666/20
Провадження № 2/626/298/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

22.06.2020 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області у складі:

судді Гусара П.І.,

за участі секретаря Івашкіної Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Красноградського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), з третьою особою Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про зняття арешту з майна та заборони щодо його відчуження, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 17.03.2020 року звернувся до суду з позовною заявою до Красноградського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про зняття заборони щодо відчуження рухомого майна та виключення його з єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів рухомого майна, в якому просив:

- зобов`язати відповідача зняти арешт з автомобіля марки FORD, моделі С- МАХ , 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , що накладений постановою Красноградського РВ ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 29.01.2016 року (виконавче провадження 499900447)

- зняти арешт з майна, яке належить йому та оголошену заборону на його відчуження згідно постанови про арешт майна боржника від 29.01.2016 року та в рамках виконавчого провадження №49900447 з примусового виконання виконавчого листа №208/8361/15-ц від 24.11.2015 року.

Ухвалою судді Красноградського районного суду Харківської області від 20.03.2020 року позовну заяву було залишено без руху.

30.03.2020 року представник позивача ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву, в якій просила зобов`язати Красноградський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) зняти арешт з майна, яке належить ОСОБА_1 , та оголошену заборону його відчуження, згідно постанови про арешт майна боржника від 29.01.2016 року та в рамках виконавчого провадження №49900447 з примусового виконання виконавчого листа №208/8361/15-ц від 24.11.2015 року.

Ухвалою судді від 01.04.2020 року було відкрито провадження у справі і судом залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягувача за виконавчим листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК», оскільки позивач відмовився залучати стягувача до участі у справі у якості належного відповідача.

Згідно уточненої позовної заяви на обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 20.02.2020 року при оформленні договору купівлі-продажу автомобіля FORD, моделі С- МАХ , 2008 року випуску він дізнався, що в рамках виконавчого провадження №49900447 з примусового виконання виконавчого листа №208/8361/15-ц від 24.11.2015 року постановою державного виконавця Красноградського ВДВС від 29.01.2016 року був накладений арешт на його майно та оголошено заборону на його відчуження. Він звернувся до Красноградського районного відділу ДВС із заявою щодо зняття арешту з майна. Згідно з інформацією державного виконавця від 19.02.2020 року за №9313 виконання виконавчого провадження №49990447 з примусового виконання виконавчого листа №208/8361/15-ц від 24.11.2015 року завершено 29.06.2016 року і матеріали виконавчого провадження знищені. Постанова по повернення виконавчого документа стягувачу була винесена 29.06.2016 року і строк повторного пред`явлення виконавчого документа для виконання закінчився 29.09.2017 року, а виконавчий лист не був пред`явлений стягувачем протягом цього строку, отже стягувач втратив право на стягнення з нього заборгованості за виконавчим листом, виданим Заводським районним судом м. Дніпродзержинська за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором. Оскільки вказаний автомобіль був придбаний після закриття виконавчого провадження, а арешт з майна державним виконавцем не знятий, він звернувся до суду із даними вимогами.

28.04.2020 року в.о начальника Красноградського РВ ДВС СМУМЮ (м. Харків) надіслав до суду відзив на позов, в якому просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, оскільки 29.06.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» і повернення виконавчого документа не допускає зняття арешту з майна боржника.

Від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшли письмові пояснення, в яких вони вважають необґрунтованими позовні вимоги, так як при поверненні виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» зняття арешту з майна не передбачено, оскільки виконавче провадження не є закінченим, так як рішення суду фактично не виконано, заборгованість за кредитним договором не погашена.

26.05.2020 року представник позивача уточнила позовні вимоги і просила зняти арешт з майна, яке належить ОСОБА_1 та оголошену заборону на його відчуження згідно постанови про арешт майна боржника від 29.01.2016 року та в рамках виконавчого провадження №49900447 з примусового виконання виконавчого листа №208/8361/15-ц від 24.11.2015 року.

Від представника позивача надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу без її участі, позов підтримує.

Представники відповідача і третьої особи на розгляд справи не з`явились, просили розглянути справу без їх участі з урахуванням відзиву на позов і письмових пояснень.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 21.01.2016 року державним виконавцем Красноградського районного відділу ДВС ГТУЮ у Харківській області Винник Н.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №49900447 з примусового виконання виконавчого листа №208/8361/15-ц Заводського районного суду м. Дніпродзержинська про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 17365,65 грн. на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

В ході проведення виконавчих дій 29.01.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт рухомого і нерухомого майна боржника та заборону його відчуження.

29.06.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна).

ОСОБА_1 зазначає, що 20.02.2020 року при оформленні договору купівлі-продажу автомобіля FORD, моделі С- МАХ , 2008 року випуску він дізнався, що в рамках виконавчого провадження №49900447 з примусового виконання виконавчого листа №208/8361/15-ц від 24.11.2015 року постановою державного виконавця Красноградського ВДВС від 29.01.2016 року був накладений арешт на його майно та оголошено заборону на його відчуження.

12.02.2020 року він звернувся до Красноградського РВ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) із заявою про надання йому копій постанов, на що була отримана відповідь від 19.02.2020 року, що виконавче провадження завершене, матеріали виконавчих проваджень за вказаний рік знищені, тому надати копії постанов неможливо.

Позивач вважає, що виконавче провадження завершене, автомобіль придбаний після закриття виконавчого провадження, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання закінчився, а тому арешт повинен бути скасований.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Таким чином, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частинами першою-четвертою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше ніж протягом місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з пунктом 2 частини першої, частиною п`ятою статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Ухвалою суду про залишення позовної заяви без руху від 20.03.2020 року позивачу було зазначено про необхідність визначитися з колом учасників по справі, оскільки не залучення осіб в інтересах яких накладено арешт, та інших осіб, заінтересованих в розгляді може бути порушенням їх прав.

При цьому від представника позивача ОСОБА_4 до суду 30.03.2020 року надійшло письмове клопотання в якому вона зазначила, щодо зазначення зацікавлених осіб, як відповідачів у позові, те, що виконавче провадження по виконанню рішення суду на сьогоднішній день закрите, строки пред`явлення виконавчого документа до виконання закінчились, відповідно будь-які зацікавлені особи у виконанні рішення відсутні, у зв`язку з чим просила прийняти позовну заяву та вважати недоліки визначені в ухвалі від 20.03.2020 усунуті та відкрити провадження у справі.

Для недопущення порушених прав стягувача у виконавчому провадженні судом з власної ініціативи ухвалою про відкриття провадження в справі та призначення справи до підготовчого судового засідання від 01.04.2020 року було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» при цьому відповідачем у справі залишився Красноградський районний відділ державної виконавчої служби східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), до якого і заявлені позивачем відповідні позовні вимоги.

Відповідно до статті 59 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», на яку посилався позивач у позовній заяві як на підставу своїх вимог про зняття арешту з майна, в редакції, чинній на час пред`явлення позову, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), орган державної виконавчої служби у справах за позовами осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, може залучатися судом як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

За змістом наведених правових норм та правових позицій Великої Палати Верховного Суду у випадку звернення особи до суду в порядку позовного провадження з вимогою про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна) орган державної виконавчої служби не може бути належним відповідачем у такій справі. Вказані позовні вимоги можуть бути пред`явлені до особи, в інтересах якої накладено арешт.

Звертаючись до суду з позовом про зняття арешту з майна та заборони щодо його відчуження, ОСОБА_5 зазначив відповідачем Красноградський районний відділ державної виконавчої служби східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків), що є порушенням вимог цивільного процесуального законодавства України, оскільки в такому випадку суд вирішує питання про права і обов`язки особи, яка не є відповідачем в даній справі, а залучена тільки в якості третьої особи за ініціативою суду, що є порушення принципів рівності сторін та змагальності процесу.

Крім того позивач не вказав, якими діями і який закон порушений відповідачем у даній справі Красноградським районним відділом державної виконавчої служби східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків), тоді як арешт на його майно було накладено при виконання рішення суду на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і в разі скасування цього арешту можуть бути порушені саме права банку до якого позивач не заявляв позовних вимог в даній справі та після відповідних роз`яснень суду в ухвалі про необхідність визначитися з колом учасників про справі, подав клопотання в якому зазначив, що про те, що на даний час виконавче провадження закрите, відповідно будь-які зацікавлені особи у виконанні рішення відсутні.

Враховуючи, що суд з власної ініціативи залучив до участі в справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, АТ КБ «ПРИВАТБАНК», який надав письмові пояснення у даній справі в яких з вимогами позовної заяви не погодився та вважає їх необґрунтованими, при цьому надав свої доводи та заперечення проти доводів позивача, у зв`язку з чим суд зазначає наступне.

На підставі ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем, відповідно до цього Закону, заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною п`ятою статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Отже, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, воно є завершеним і ці поняття, не є тотожними.

Відтак, повернення виконавчого документа стягувачу не є закінченням виконавчого провадження, оскільки це різні стадії виконавчого провадження, які мають різні підстави виникнення та наслідки. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом, а повернення виконавчого документа не позбавляє стягувача права на повторне звернення виконавчого документу до примусового виконання.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено зняття арешту з майна боржника у випадку закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, а не у випадку повернення виконавчого документа стягувачу.

Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), якою врегульовані питання зняття державним виконавцем арешту з майна, також не передбачено право державного виконавця зняти арешт у разі повернення виконавчого документа стягувачу.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий лист був повернутий стягувачу 29.06.2016 року.

Закон України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV), в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, втратив чинність 05.10.2016 року у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про виконавче провадження» (№1404-VIII), яким збільшено строк пред`явлення виконавчого документа до виконання до трьох років (ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» (№1404-VIII).

Частинами 5, 6 Законом України «Про виконавче провадження» (№1404-VIII) у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу, як суд першої інстанції.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду, обґрунтував свої позовні вимоги тим, що, оскільки виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV, тому виконавче провадження закінчено і в зв`язку з чим є підстави для зняття арешту з майна, на яке було накладено арешт в рамках виконання рішення.

Доводи позивача про те, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачу була винесене 29.06.2016 року, у зв`язку із закінчився строк повторного пред`явлення виконавчого документа відповідно 29.09.2017 року не заслуговують на увагу, оскільки державний виконавець повернув стягувачу виконавчий лист у зв`язку з відсутністю майна у боржника на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, тому стягувач не позбавлений права поновити строк пред`явлення виконавчого документа до виконання та повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду.

В той час позивач не надав суду відомостей щодо виконання рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська у справі №208/8361/15-ц про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» боргу в сумі 17365,65 грн. та закінчення виконавчого провадження.

Також не заслуговують на увагу аргументи позивача про порушення його прав як власника, що гарантовано статтею 41 Конституції України, безпідставні, так як арешт на його майно було накладено державним виконавцем відповідно до вимог законодавства для забезпечення реального виконання рішення суду про стягнення з нього на користь банку грошових коштів.

В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_1 не закінчено, незважаючи на повернення виконавчого документу стягувачу, відповідно до вимог ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» докази про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суми заборгованості відсутні, наявність невиконаного судового рішення порушує інтереси АТ КБ «ПРИВАТБАНК», як стягувача у виконавчому провадженні.

Таким чином, виконавче провадження №49900447 не було закінчено в порядку визначеному ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, а пропуск строку для повторного звернення виконавчого документу до виконання не є підставою для про зняття арешту з майна боржника, тому вимоги позивача ОСОБА_1 про зняття арешту з майна боржника, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Відповідно ст.ст.39, 40, 49 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, керуючись ст.ст.4, 5, 13, 77, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Красноградського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), з третьою особою Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про зняття арешту з майна та заборони щодо його відчуження відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення в Харківський апеляційний суд через Красноградський районний суд.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручена у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя