ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 листопада 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/9496/19

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1223/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретар: Позняк О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 серпня 2020 року у справі за позовом Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про виселення,

третя особа Комунальне підприємство «Деснянське» Чернігівської міської ради,

дата складання повного тексту рішення, місце його ухвалення 17 серпня 2020 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

У серпні Чернігівська міська рада звернулась до суду з позовом, в якому просила виселити ОСОБА_1 з житлового приміщення, а саме з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Позов обґрунтовувала тим, що рішення про надання квартири АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1 виконавчим комітетом Чернігівської міської ради не приймалося, ордер не видавався, договір найму жилого приміщення не укладався, ОСОБА_1 не є членом сім`ї колишнього наймача та згідно наявної інформації статус ОСОБА_1 «піднаймач», тому він підлягає виселенню як особа, що проживає в квартирі без правових підстав.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 серпня 2020 року позов Чернігівської міської ради задоволено. Виселено ОСОБА_1 з житлового приміщення, а саме з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову Чернігівської міської ради про виселення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що з ОСОБА_1 ніколи не укладалося жодного договору піднайму щодо квартири АДРЕСА_1 , або щодо певної окремої її частини. Крім того, Чернігівською міською радою до позовної заяви не було додано жодного допустимого та достовірного доказу укладення ОСОБА_1 договору піднайму. Вказує, що судом було проігноровано те, що відповідач вселився до спірної квартири на підставі письмової заяви її законного наймача ОСОБА_2 , поданої останньою в рамках норм, передбачених ЖК УРСР.

Зазначає, що на сьогодні проживає сам, постійно мешкає виключно за чинною адресою реєстрації власного місця проживання, сумлінно сплачує усі витрати, а також не має жодного іншого житлового приміщення на праві власності або на праві користування, тому є підстави стверджувати, що ОСОБА_1 має достатні та тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання і спірна квартира є його «житлом» у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Чернігівська міська рада вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права. Вказувала, що ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі без відповідної правової підстави, а тому підлягає виселенню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Деснянської районної ради народних депутатів №77 від 13.03.1989 року «Про відкриття особових рахунків по ЖЕУ району» дозволено та відкрито особові рахунки, в т.ч. на ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 7-10).

Згідно поквартирної карточки по квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зареєстрований за даною адресою 31.01.2006 року, як піднаймач. Наймач квартири ОСОБА_2 31.05.2019 року вибула із зазначеного місця проживання у зв`язку зі смертю.

Таким чином, ОСОБА_1 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги про виселення ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на ч.2 ст. 99 ЖК УРСР, та виходив з того, що оскільки рішення про надання квартири виконавчим комітетом Чернігівської міської ради не приймалося, ордер не видавався, договір найму жилого приміщення не укладався, а тому відповідач у спірній квартирі проживає без відповідної правової підстави.

Однак, з такими висновками суду погодитися не можна, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду, міська рада мотивувала обґрунтування свого позову посилаючись на ст. 99 ЖК УРСР, якою визначено, що піднаймачі та тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Частинами 1,2 та 4 ст. 91 Житлового кодексу УРСР передбачено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, а в разі тимчасового виїзду - все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайом без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем. Для здачі в піднайом жилого приміщення у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, потрібна також згода цих наймачів та членів їх сімей, за винятком випадків здачі жилого приміщення в піднайом у зв`язку з тимчасовим виїздом всієї сім`ї. Договір піднайму укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації.

Згідно ст. 95 ЖК УРСР розмір плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги за договором піднайму встановлюється угодою сторін, але не може перевищувати розміру квартирної плати, що сплачується наймачем за надаване приміщення (частину приміщення), і відповідної частини його витрат по оплаті комунальних послуг.

Матеріали справи не містять достовірних та беззаперечних доказів укладення ОСОБА_1 договору піднайму щодо квартири АДРЕСА_1 , а саме копії такого договору, дати його укладення, розміру плати та строку дії, передбаченого договором піднайму.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Апеляційний суд вважає, що розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення ст.8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у п.2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKAAND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Місцем проживання особи є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає (ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Суд першої інстанції встановив, що відповідач у встановленому Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» за згодою та бажанням наймача квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 вселився до зазначеної квартири та був зареєстрований в ній 31 січня 2006 року.

Це житло є його постійним місцем проживання, іншого житла ні на праві користування, ні на праві власності відповідач не має.

Твердження позивача про наявність приватизованого майна у відповідача спростовується копією договору купівлі-продажу від 18 січня 2006 року відповідно до якого ОСОБА_1 продав, а покупець ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_3 .

Отже, оскільки, ОСОБА_1 вселився у спірну квартиру у встановленому законом порядку, постійно проживає і зареєстрований там, не має іншого житла на момент подання позову про виселення, є підстави стверджувати, що він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є його «житлом» у розумінні ст.8 Конвенції.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYYv. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у п.2 ст.8 Конвенції.

«Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Крім того, за змістом п.2 ст.8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року; «Зехентнер проти Австрії» («Zehentnerv. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування ст.8 Конвенції (див. mutatis mutandis«Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, в якій ОСОБА_4 , скасовуючи судові рішення і передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказала, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»), а відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії»). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи ст.8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України»; «Кривіцька та Кривіцький проти України»; «Садов`як проти України») (п.п.68-70 постанови ВП ВС).

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням викладеного ухвалене у справі судове рішення суду першої інстанції слід скасувати з постановленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог Чернігівської міської ради про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України із позивача належить стягнути 2880 грн судового збору на користь ОСОБА_1 за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.4 ч.1 ст. 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 серпня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про виселення відмовити.

Стягнути з Чернігівської міської ради (м.Чернігів, вул.Магістратська, 7, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2880 (дві тисячі вісімсот вісімдесят) грн судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2020 року.

Головуючий: Судді: