РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року

м. Рівне

Справа № 565/1957/19

Провадження № 22-ц/4815/595/20

Головуючий суддя в суді 1 інстанції : Зейкан І.Ю.

Рішення ухвалене в м. Вараш Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення 07 лютого 2020 року

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою, встановлення порядку користування приміщеннями квартири,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з позовом до суду в якому просять усунути перешкоди в користуванні позивачами квартирою шляхом вселення ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1 та встановити порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1 наступним чином :

- виділити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в користування ізольовані житлові кімнати площею 10,7 м2 та 7,8 м2 та вбудовану шафу площею 0,4 м2 (згідно із планом технічного паспорту квартири визначені під №2, №3 та №5);

- виділити ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в користування ізольовану житлову кімнату площею 16,4 м2, яка згідно із планом технічного паспорта квартири визначена під №9;

- кухню площею 6,5 м2, вбиральню площею 1,0 м2, ванну кімнату площею 1,9 м2, коридор площею 7,7 м2, вбудовану шафу площею 0,3 м2 та лоджію площею 3,3 м2, на яку прохід лежить через кімнату площею 16,4 м2, (яка згідно із планом технічного паспорта квартири визначена під №9) залишити в спільному користуванні всіх співвласників.

Свої вимоги мотивували тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 червня 2006 року, яке видане на підставі розпорядження №1397 КП «Кузнецовське міське бюро технічної інвентаризації» від 31.05.2006 року позивачу ОСОБА_5 належить Ѕ частка в квартирі АДРЕСА_1 . Інша Ѕ частка квартири належала покійному батьку позивачів та відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 .

На підставі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 28.09.2016 року у справі №565/906/16-ц за позовом тих самих позивачів до тих самих відповідачів про визнання права власності на майно в порядку спадкування, частка, яка належала ОСОБА_6 була поділена між його спадкоємцями, зокрема за позивачами та відповідачами визнано право власності по 1/8 частки, за кожним, в праві власності на квартиру АДРЕСА_2 . Позивачі зареєстрували за собою вказані частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_2 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Таким чином на даний час у власності позивача ОСОБА_5 перебуває 5/8 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , а в інших її співвласників, позивача ОСОБА_6 та відповідачів по 1/8 частці у кожного. В даній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_4 . При тому позивачі з відповідачами перебувають в напружених відносинах. На даний час в квартирі АДРЕСА_2 постійно проживають відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Позивачі квартирою не можуть користуватися, оскільки відповідачі їх туди не пускають, вони змінили ключі від вхідних дверей, змінили двері. Таким чином відповідачі створюють перешкоди в користуванні іншим власникам своїм майном, квартирою АДРЕСА_2 .

У зв`язку з такими обставинами, між позивачами та відповідачами постійно виникають суперечки та конфлікти щодо можливості користування квартирою та порядку користування кімнатами в квартирі АДРЕСА_2 , а самостійно дійти згоди щодо такого користування не можуть. Так, на сьогоднішній день відповідачі фактично займають та користуються всією площею квартири АДРЕСА_2 , поводять себе як одноосібні та повноправні господарі даної квартири, використовують її та речі, які там знаходяться, на власний розсуд та для власних потреб, не зважаючи на права інших співвласників щодо користування цим приміщенням, чим грубо порушують їх права. Угоди про порядок користування квартирою АДРЕСА_2 між співвласниками не досягнуто.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою, встановлення порядку користування приміщеннями квартири задоволено повністю.

Вселено ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлено порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1 наступним чином:

- виділено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в користування житлові кімнати, площею 8 кв. м. та 11 кв. м. та вбудовану шафу, площею 0,4 кв. м.;

- виділено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в користування житлову кімнату, площею 16,3 кв. м. та частину лоджії, на яку здійснюється вихід із кімнати площею 16,3 кв.м., в межах спільної стіни з цією кімнатою;

- кухню, площею 6,5 кв. м., вбиральню, площею 1,2 кв.м., ванну кімнату, площею 2,2 кв.м., коридор площею 7,7 кв.м., вбудовану шафу площею 0,3 м2 та частину лоджії, вихід на яку здійснюється через кухню, в межах спільної стіни з кухнею залишено в спільному користуванні всіх співвласників. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що на день розгляду справи в суді у вказаній квартирі здійснено перепланування, що не заперечується, сторонами, тому площі кімнат незначно відрізняються від даних з техпаспорту.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не погоджуються з ухваленим рішенням, вважають його незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначають, що суд першої інстанції вирішуючи спір між сторонами, не вирішив (залишив поза увагою) питання про права та обов`язки третіх осіб на стороні відповідачів (в першу чергу малолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 ) що призвело до неправильного вирішення справи. На переконання відповідачів, суд першої інстанції, для повного та об`єктивного розгляду справи, зобов`язаний був залучити орган опіки та піклування, а також визнати явку в судове засіданні третіх осіб обов`язковою.

Вважають неправомірним посилання суду на ст.48 Закону України «Про власність», який втратив чинність 20.06.2007 року.

Також зазначають, що судом першої інстанції не прийнято до уваги та не зазначено в оскаржуваному рішенні (письмові докази досліджувались), що позивач ОСОБА_6 має у власності 1/2 частку в трьохкімнатній квартирі, де і проживає та не претендує на проживання в спірній квартирі. Аналогічно, позивач ОСОБА_5 має у власності двохкімнатну квартиру, де проживає сама та як пояснила, має намір здавати її в оренду з метою отримання додаткового прибутку.

Таким чином, суд, ухваливши оскаржуване рішення, зобов`язав ОСОБА_3 та сім`ю ОСОБА_8 в складі 3 (трьох) чоловік, проживати в одній кімнаті (прохідній) площею 16,3 кв.м і які іншого житла у власності, або користування не мають, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виділив по одній ізольованій кімнаті, які і не збираються там проживати.

З цих міркувань просять рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

У відзиві поданому на апеляційну скаргу, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вважають, що доводи апеляційної скарги на увагу суду не заслуговують, є формальними, безпідставними та необґрунтованими, зводяться виключно до суб`єктивної переоцінки відповідачами обставин справи, а тому не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про задоволення позову.

Вважають безпідставними доводи апеляційної скарги щодо порушення прав третіх осіб. Протокольною ухвалою суду від 23.12.2019 року суд залучив до участі в даній справі третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: ОСОБА_9 та ОСОБА_7 . При тому, що відповідач ОСОБА_4 є матір`ю сина ОСОБА_7 (третя особа), тобто його законним представником. Отже вважають, що суд першої інстанції вжив відповідних заходів для забезпечення захисту прав третіх осіб, в спосіб їх залучення до участі в даній справі та повідомлення про її розгляд в судовому засіданні.

Водночас указані треті особи, а також позивач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, жодного разу в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Жодних заяв, клопотань, а також заперечень не висловлювали. Відтак суд на підставі ст. 223 ЦПК України ухвалив про розгляд справи за їх відсутності. Відтак, висновок суду про розгляд справи за відсутності належно повідомлених учасників справи, є правильним.

Також вказують, що указаним рішенням суду не обмежено права відповідачів на розпорядження належними для них частками у праві власності на квартиру, і відповідачі мають право володіти, користуватися та розпоряджатися належним для них правом власності на 1/8 частку у праві власності на квартиру за кожним, у повному обсязі. Відтак права членів сім`ї відповідачів, в тому числі дитини, на користування займаним приміщенням нарівні з його матір`ю ОСОБА_4 , яка є власником 1/8 частки у праві власності на квартиру і не є власником всієї квартири, судом жодним чином не обмежено та тим більше, не припинено.

Водночас вважають, що суд першої інстанції вірно вирішив спір про захист порушеного права власності позивачів на належне для них право на квартиру, яке (право власності) виражене в праві володіння, користування та розпорядження належним їм майном. Обставини належності позивачу ОСОБА_5 права власності на 5/8 частки у праві власності на квартиру та позивачу ОСОБА_6 права власності на 1/8 частку у праві власності на квартиру, відповідачами не заперечується.

Серед іншого зауважують, що посилання апелянтів на положення ст.ст.47, 48 ЖК УРСР є безпідставним, оскільки право власності відповідачів на частки у спірній квартирі набуто ними не в спосіб надання в межах норм безоплатної приватизації, а набуто в порядку спадкування.

Також вважають безпідставними посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, зроблені ним в постанові від 18.10.2018 року. Такі висновки не підлягають до застосування у даній справі, оскільки виникли з інших правовідносин, обставини таких справ різні.

З огляду на наведенепросив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник апелянтів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокат Невідомській О.А. в судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 адвокат Полюхович О.І. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі квартирою не можуть користуватися, оскільки відповідачі змінили ключі від вхідних дверей, використовують самостійно усі приміщення квартири, а спосіб судового захисту порушеного права обраний позивачами у формі вселення ОСОБА_5 до спірної квартири та встановлення порядку користування квартирою не суперечить законодавству і може бути застосований судом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та не суперечать вимогам закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 19.06.2006, яке видане на підставі розпорядження № НОМЕР_1 КП «Кузнецовське міське бюро технічної інвентаризації» від 31.05.2006 року, Рішення Кузнецовського міського суду від 28.09.2016 у справі №565/906/16-ц та згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.03.2018 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної часткової власності позивачам ОСОБА_5 у розмірі 5/8 часток, ОСОБА_6 у розмірі 1/8 частки та відповідачам ОСОБА_3 у розмірі 1/8 частки, ОСОБА_4 у розмірі 1/8 частки і ці обставини сторонами не оспорюються та визнаються. ( а.с.4-9).

Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як випливає зі змісту ст.356-358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як вбачається з пояснень представників сторін в суді, вони неодноразово намагались вирішити спір щодо квартири, навіть шляхом спільного її продажу, однак згоди досягнути так і не змогли.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Позивачі-співвласники вважаючи своє право порушеним неправомірними діями відповідачів-співвласників на шкоду їх правам, свободам, інтересам, які суперечать закону звернулись до суду за захистом порушеного права.

Обставини не допуску позивачів-співвласників до спірної спільної квартири знайшли своє підтвердження та як слідує з пояснень по справі відповідачки ОСОБА_4 ця обставина фактично не заперечується.

З довідки №1391//03 від 13.03.2019 року виданої виконкомом Вараської міськради вбачається, що місце проживання ОСОБА_5 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.11).

Однак, при розгляді справи місцевим судом було встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають у спірній квартирі понад 10 років, де весь цей час проживають ОСОБА_4 , з чоловіком, сином та матір`ю ОСОБА_3 , які не допускають позивачів до квартири.

Викладені обставини підтверджують факт використання відповідачами усіх приміщень квартири АДРЕСА_1 виключно у своїх інтересах, відсутність у позивачів вільної можливості користування своїми частками у праві власності цієї квартири, а також те, що саме відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 чинять такі перешкоди, тому належною формою захисту порушеного права є вселення позивачки, що й було застосовано місцевим судом та встановлення порядку користування спірною квартирою.

Судова будівельно-технічна експертиза в справі не проводилась, однак вирішуючи питання про встановлення порядку користування квартирою та виділення кожній із сторін конкретних кімнат, місцевий суд обґрунтовано виходив з обсягу прав власності на спірну квартиру у кожного та в цілому з позивачів та відповідачів, де вірно зазначив, що позивачі мають на ѕ (відповідно 5/8 та 1/8) а відповідачі на ј (по 1/8 кожна) частини у праві власності на квартиру.

З огляду на загальну площу спірної квартири в 56 м.кв. та житлової в 34,9 м.кв., то на 1/8 частину у праві власності припадає 7 м.кв загальної та 4,3625 м.кв. житлової, а на двох відповідачок це становить 14 м.кв. загальної площі та 8,725 м.кв. житлової (а.с.9-10).

Однак, на час вирішення спору всією квартирою користуються лише відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та члени їх сім`ї .

Отже, виділена відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , житлова кімната площею16,3 кв. м., (яка згідно техпаспорту не є прохідною) та частина лоджії, на яку здійснюється вихід із цієї кімнати значно перевищує їх частку у праві власності на житлову площу у спірній квартирі, а тому такий порядок користування не може порушувати їх права.

Виділені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 житлові кімнати, площею 8 кв. м. та 11 кв. м. разом становлять 19 м.кв., хоч обоє разом (так заявлено позов) мають право на 26,175 м.кв. житлової площі (відповідно 21,8125 та 4,3625).

Зустрічних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в даній справі не заявляли, не пропонували свій варіант встановлення порядку користування квартирою та не обґрунтовували його нормами права та відповідними доказами.

Посилання апелянтів на неврахування місцевим судом прав третіх осіб є надуманим. У третіх осіб відсутнє право власності на частку у спірній квартирі. Право їх на проживання у цій квартирі не припинялось, їх та відповідачів житлові права не погіршувались, а були об`єктивно обмежені із-за існування таких же прав у позивачів.

Твердження апелянтів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про погіршення їх житлових прав не заслуговує на увагу, оскільки такі їх права мають узгоджуватись з їхніми частками у праві власності на спірну квартиру та правами інших співвласників. Самовільне поліпшення житлових прав ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та членів їх сім`ї за рахунок прямого порушення права власності та права на проживання ОСОБА_5 (яка зареєстрована у цій квартирі) та ОСОБА_6 , яким чинили перешкоди та не допускали у спірну квартиру є недопустимим. Право на проживання відповідачів та третіх осіб на їх стороні в спірній квартирі, на яке вони посилаються, не може за своїм обсягом та пріоритетністю бути більшим за такі ж права позивачів.

Посилання апелянтів на постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16-ц, як на судову практику у вирішенні подібних спорів, на думку колегії суддів в даному випадку є некоректним. Спір не є повністю подібним і частки у праві власності сторін не є рівними та діями відповідачів позивачі взагалі усунуті від користування своїми частками та житлом в квартирі, в яку вони не допускаються.

Наявність у позивачів іншого житла та частки права власності у ньому, про що стверджують ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , не може бути підставою для порушення відповідачами прав ОСОБА_5 (яка зареєстрована у цій квартирі) та ОСОБА_6 та відмови в позові в даній справі, як про те просять апелянти.

Посилання суду в мотивувальній частині на ст.48 Закону України «Про власність», який втратив чинність 20.06.2007, дійсно є некоректним, однак це не вплинуло на суть прийнятого рішення, оскільки згадана норма за змістом відповідає ст.391 ЦК України на яку посилався місцевий суд.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди із ухваленим у справі судовим рішенням.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 листопада 2020 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків