КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/7093/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Київ

Справа № 279/5414/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 29 січня 2020 року, постановлену у складі судді Медведського М.Д., про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

встановив:

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти на суму 261 660 грн.

Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,0975 га, кадастровий номер :10:003:0151, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва, яка знаходиться на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та належить на праві власності ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що у випадку відчуження земельної ділянки, яка була предметом попереднього договору купівлі-продажу та відсутності у відповідача іншого майна, у разі можливого вирішення даного спору судом, рішення суду буде виконати неможливо.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 29 січня 2020 року заяву задоволено.

Накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,0975 га, кадастровий номер :10:003:0151, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва, яка знаходиться на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та належить на праві власності ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Вказує, що грошова сума, яка передана позивачем відповідачу згідно з умовами попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки, є гарантійною забезпечувальною сумою і передана, як забезпечення зобов`язань позивача щодо укладання основного договору купівлі-продажу. Такі кошти не є авансом, і відповідно до п. 1.11 попереднього договору у випадку відмови позивача від укладення основного договору, або не укладання основного договору з інших причин по вині позивача, забезпечувальний платіж залишається у відповідача. Після спливу строку на підписання основного договору, а саме 9 жовтня 2019 року, відповідач повідомив позивача про готовність продати йому частину земельної ділянки на умовах попереднього договору, як тільки позивач відновить паспорт.

Крім того вказує, що він має майно та доходи, за рахунок яких може бути виконано рішення суду, тому посилання позивача з цього приводу є надуманими та безпідставними. Звертає увагу на те, що він дійсно має статус боржника по виконавчих провадженнях, однак всі ці провадження виникли за порушення правил дорожнього руху.

Посилається на те, що судом першої інстанції помилково взято до уваги позицію позивача про дотримання співмірності позовних вимог з ринковою вартістю земельної ділянки на яку накладено арешт. Вказує, що оскаржувана ухвала обмежує його право власності на земельну ділянку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити ухвалу суду без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, враховуючи наявність зв`язку між заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, спроможність заходів забезпечити фактичне виконання рішення суду в разі задоволення позову, ймовірність утруднення виконання рішення в разі невжиття таких заходів, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,0975 га, кадастровий номер :10:003:0151, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва, яка знаходиться на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та належить на праві власності ОСОБА_1 .

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 150 ЦПК України).

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Враховуючи викладене, заходи забезпечення позову застосовуються судом у випадку наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Як вбачається з позовної заяви, даний спір виник з попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки 0,0975 га з кадастровим номером :10:003:0151, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва, яка знаходиться на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, укладеного між сторонами, відповідно до умов якого на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення основного договору позивач сплатив відповідачу гарантійну забезпечувальну суму у розмірі 261 660 грн.

Посилаючись на те що, основний договір укладений не був у зв`язку з викраденням у позивача документів та що у зв`язку з неукладенням основного договору попередній договір припинив свою дію, позивач просить стягнути з відповідача 261 660 грн., яка була передана відповідачу як забезпечувальна сума для укладення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивач посилався на те, що між сторонами спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу земельної площею 0,0975 га з кадастровим номером :10:003:0151, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва, яка знаходиться на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, який було укладено між сторонами, позивач передав відповідачу аванс у розмірі 261 660 грн. При цьому, маючи дійсний намір на укладення основного договору, позивач направив відповідачу письмову пропозицію про укладення договору та прибув до нотаріуса у встановлений домовленістю сторін договору строк, проте через відсутність оригіналу довідки про присвоєння ідентифікаційного номера у вчиненні нотаріальних дій було відмовлено. У зв`язку з тим, що зобов`язання, встановлені попереднім договором, в силу положень ст. 635 ЦК України 30.09.2019 року припинили свою дію, оскільки основний договір укладений не був, у відповідача заявився обов`язок щодо повернення позивачу авансу. Однак, відповідач відмовляється повертати грошові кошти та на письмові вимоги не реагує.

З викладеного вбачається, що між сторонами дійсно виник спір з приводу грошових кошів, сплачених як забезпечувальна сума для укладення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки, про що свідчить факт звернення позивача до суду з цим позовом.

Отже, оскільки предметом даного позову є стягнення суми коштів, яка передана відповідачу, як забезпечення зобов`язань позивача щодо укладання основного договору купівлі-продажу, розмір якої є значним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки невжиття зазначених позивачем заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також ефективний захист прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Отже, з метою ефективного забезпечення балансу інтересів сторін по справі, враховуючи предмет позову та характер спірних правовідносин, обраний вид забезпечення позову - накладення арешту на земельну ділянку, що належать відповідачу, є співмірним із заявленими позовними вимогами про стягнення грошових коштів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності заходу забезпечення позову із пред`явленими позовними вимогами, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем заявлено позов про стягнення суми грошових коштів, розмір якої є значним, а тому застосований судом спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , відповідає пред`явленим позовним вимогам.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до заперечення факту наявності підстав для задоволення позову, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування постановленої ухвали, оскільки такі обставини підлягають дослідженню судом першої інстанції під час розгляду справи по суті, яким буде надана належна правова оцінка у рішенні суду і такі не можуть бути підставою для відмови у задоволення заяви про забезпечення позову.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу на те, що заходи забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, їх значення полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач володіє й іншим майном, не заслуговують на увагу суду, оскільки саме позивач звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову обирає спосіб забезпечення свого позову, та на час звернення з цією заявою володів інформацією щодо нерухомого майна, належного відповідачу, яке є співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для такого забезпечення.

Отже, доводи апеляційної скарги, колегія суддів відхиляє, оскільки вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, яка належить відповідачу, відповідає обраному виду забезпечення позову та є співмірним із заявленими позовними вимогами.

При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися ним до виконання рішення суду в разі задоволення позову, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 29 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2020 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.