Справа № 464/4216/18 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/1846/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Савуляка Р.В., Приколоти Т.І.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 , представника АТ КБ «ПриватБанк» - Жарського І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 11 квітня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 12 774,69 грн за кредитним договором № б/н від 11 жовтня 2011 року, покликаючись на невиконання останнім взятих на себе зобов`язань.

ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати дії банку по відношенню до нього нечесною (агресивною) підприємницькою практикою та такими, що порушують чинне законодавство України, розірвати договір б/н від 11 жовтня 2011 року, укладений з банком, просив стягнути з банку моральну шкоду в розмірі 12 774 грн, покликаючись на безпідставне звинувачення його у шахрайських діях та блокування його рахунку, що унеможливило погашення ним своєчасно кредиту саме з вини банку.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року первісний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість у розмірі 12 774,69 грн за кредитним договором № б/н від 11 жовтня 2011 року.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про розірвання кредитного договору відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції було відхилено його клопотання про витребування доказів від АТ КБ «ПриватБанк» - матеріалів кредитної справи і щодо вчинених шахрайських дій. Вказує, що до цього часу жодних відкритих кримінальних проваджень по відношенню до апелянта немає. Зазначає, що апелянт не міг авторизуватись в системі «Приват24», зв`язатися з банківськими працівниками, довідатись про заборгованість, розпоряджатися власними коштами, соціальною допомогою, надходження якої було заблоковане, а АТ КБ «ПриватБанк» в свою чергу повністю припинив обслуговувати апелянта та самовільно розпорядився наявними на рахунках грошима. Також, вважає, що суд першої інстанції неправильно дослідив докази та пояснення щодо блокування рахунків. Звертає увагу на те, що банк сам позбавив його можливості сплачувати борг за кредитом, повноцінно виконувати умови договору у зв`язку з блокуванням його у системі. Просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в первісному позові та задоволити зустрічну позовну заяву.

У судовому засідання апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Жарський І.Р. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, з мотивів, викладених у відзиві на скаргу (а.с.213-218 т.1).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає з огляду на наступне.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, з договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства .

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, з урахуванням власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Судом встановлено, що 11 жовтня 2011 року між сторонами укладено договір № б/н, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 6800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання у відповідності до ст.207 ЦК України відповідачем заяви, погодившись при цьому з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку». Позивачем підтверджено укладення договору та отримання кредитних коштів.

З матеріалів справи убачається, що позивачем умови укладеного договору виконано, проте відповідач взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконував, а відтак, згідно з розрахунком позивача, станом на 21 червня 2018 року має заборгованість за користування кредитом, з урахуванням внесених коштів, в розмірі 12 774,69 грн, з яких: 2062,64 грн тіло кредиту; 4764,05 грн нараховано відсотків за користування кредитом; 4863,49 грн нараховано пені; штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн штраф (фіксована частина) та 584,51 грн штраф (процентна складова).

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як встановлено судом, кредитне зобов`язання відповідачем ОСОБА_1 не виконано.

Доказів, які б спростовували вказану позивачем суму боргу відповідач не надав.

Тому, позовні вимоги щодо стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі у розмірі 7 668 грн 02 коп., що складається з 2 062,64 грн тіло кредиту; 4 764,05 грн відсотки за користування кредитом; 500 грн штраф (фіксована частина) та 341,33 грн штраф (процентна складова) є підставними.

Разом з цим, колегія суддів вважає неправомірними дії банку при нарахуванні пені у розмірі 4 863,49 грн.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення пені слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 № 6-2003цс15.

З матеріалів справи убачається, що у Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду від 11.10.2011, яка була підписана сторонами, передбачена пеня за невчасне погашення заборгованості та штраф при порушенні термінів платежів, а отже передбачена подвійна відповідальність за одне і те саме правопорушення, тому у стягненні пені слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості виконувати зобов`язання по сплаті кредиту з 20.07.2017, не обґрунтовані, оскільки як установлено судом, банком було заблоковано 20.07.2017 лише видаткові операції. Як убачається з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку 26.07.2017, 28.08.2017 надходили кошти на кредитну карту відповідача, що підтверджує факт, що погашення боргу було можливо(а.с.147,т.№1). ОСОБА_1 не надав доказів, що банком було відмовлено у прийнятті грошових коштів, спрямованих на погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Частина 2 вказаної статті зазначає про обставини, за яких дії можуть бути визначені як нечесна підприємницька практика.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Зі змісту частини 3 статті 19 вказаного Закону вбачається, що нечесною підприємницька практика, вважається на стадії пропонування продукції, товару тощо, тобто вводить споживача в оману до укладення договору.

Відповідно до частини 4 цієї статті агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики:1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Згідно з частиною 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачем не доведено наявності проявів нечесної підприємницької діяльності з боку банку, які у розумінні вимог ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» можна було б вважати агресивними.

Згідно положень статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Суд першої інстанції прийшов до правильних висновків щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, так як АТ КБ «Приватбанк» у повній мірі виконав зобов`язання за вказаним договором, а саме надав відповідачу кредит, істотних порушень з боку банку не встановлено, а тому підстав для розірвання кредитного договору немає.

Право банку відмовитися від здійснення видаткових операцій за рахунком клієнта у випадку виникнення вмотивованих підозр щодо використання банку для проведення незаконних операцій передбачено п.1.1.3.2.14 відповідно до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

ОСОБА_1 завдану йому моральну шкоду жодним чином не обґрунтував, доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди до суду не надав, тому суд першої інстанції пришов до правильного висновку, що дана вимога не підлягає до задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Пунктом другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 12 774 грн слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 7 668 грн, 02 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року скасувати в частині задоволення позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 7 668 грн 02 коп. за кредитним договором №б/н від 11 жовтня 2011 року.

В іншій частині позовних вимог ПАТ «ПриватБанк» - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:06.11.2020

Головуючий

Судді