Провадження № 2/521/1123/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року Малиновський районний суд м. Одеси

в складі: головуючого судді - Роїк Д. Я.,

при секретарі - Коноваловій К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та недійсним свідоцтва про право на спадщину,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та недійсним свідоцтва про право на спадщину, а саме квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу на момент його вчинення посилався на Рішення Малиновського районного суду від 18.05.2006 року у справі №2-3636/2006 яким за позовом ОСОБА_1 за ним було визнано право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57, 6 кв. м, житловою площею 21, 0 кв. м, підсобною площею 36, 6 кв. м. Однак на момент вчинення вказаного договору ОСОБА_1 не міг здійснювати продаж реконструйованої квартири на користь ОСОБА_4 , оскільки зазначене Рішення Малиновського районного суду від 18.05.2006 року у справі №2-3636/2006 було скасовано.

Представником відповідача подано до суду відзив, в якому відповідачка вказує на правові наслідки визнання недійсним виконання стороною договору за ст. 216 ЦК, тобто двосторонньої реституції. Також представником відповідача подано до суду заяву про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначено, що оспорюваний договір купівлі - продажу квартири складено 13.06.2015 року, а позовна заява складена 14.11.2019 року, що на думку відповідача свідчить про пропуск строку позовної давності. Також представником відповідача зазначено, що позивачем не доведено яким чином оспорюваний договір порушує його права. Залучений у якості третьої особи ,я ка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 надав до суду пояснення, проти позовних вимог ОСОБА_1 не заперечував, просив справи розглянути за його відсутності.

Позивач не приймав участі у судовому засіданні, представник позивача надав до суду заяву, щодо розгляду справи за його відсутність.

Відповідач також не приймав участь у судовому засіданні, представник відповідача надав до суду заяву в якій зазначив, що проти позову заперечує, просить справу розглядати без його участі.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, матеріали справи містять заяву щодо розгляду справи за її відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.12.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Рюміною О. О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим № 10573. Згідно вказаного договору квартира АДРЕСА_1 , складається з однієї житлової кімнати загальної площею 24,4 кв. м, житловою площею 11,8 кв. м.

ОСОБА_1 у вказаній квартирі здійснив реконструкцію, у зв`язку із чим він звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовною заявою до Малиновської районної адміністрації, третя особа КП «ОМБТІ та РОН» з вимогою про визнання за Позивачем права власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Малиновського районного суду від 18.05.2006 року у справі №2-3636/2006 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, визнано за позивачем право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57, 6 кв. м, житловою площею 21, 0 кв. м, підсобною площею 36, 6 кв. м.

28.09.2006 року КП «ОМБТІ та РОН» право власності на реконструйовану квартиру на підставі вказаного рішення суду було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що свідчить відповідний штамп на зворотному аркуші зазначеного рішення.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2007 року скасовано рішення суду від 18 травня 2006 року у справі № 2-3636/2006, а справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси у справі № 1519/2-1044/11 від 25 грудня 2013 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Малиновської районної адміністрації про визнання права власності відмовлено.

30.06.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І. В. від 30.06.2015 року за реєстровим № 163.

Пунктом 1.3 вищевказаного Договору зазначено, що квартира належить продавцю ОСОБА_1 на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2006 року у справі № 2-3636/2006, яке було скасовано і втратило свою чинність.

Крім того, у жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу вказаної вище квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 30 червня 2015 року, удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_4 , визнати його покупцем за згаданим договором та визнати за ним право власності на цю квартиру.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року по справі № 521/17654/15-ц позов ОСОБА_3 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2016 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання права власності відмовити.

Згідно правової позиції Верховного Суду України вказаної в Постанові від 16 січня 2019 року по справі № 521/17654/15-ц, зазначено що у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2013 року у справі № 1519/2-1044/11 суд констатував, що ОСОБА_1 є власником спірного приміщення, оскільки набув його в порядку, передбаченому законом за договором купівлі-продажу від 08 грудня 2005 року. Разом з тим, у результаті проведеної реконструкції загальна площа спірного приміщення збільшилася до 57, 60 кв. м, тобто змінилися технічні характеристики спірної нерухомої речі. Тобто ОСОБА_1 міг визнаватися власником квартири в межах та з відповідними технічними характеристиками і у складі приміщень, що існували до здійснення її реконструкції, а не проданої ним нерухомої речі. Наведене позбавило продавця права здійснювати продаж того майна, що йому не належало на момент відчуження: за оспорюваним договором купівлі-продажу від 30 червня 2015 року відбулось відчуження спірної квартири вже за збільшеною площею 57, 6о кв. м.

Таким чином, ОСОБА_1 не мав права продавати квартиру АДРЕСА_1 , оскільки у нього не було права власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57, 6 кв. м, житловою площею 21, 0 кв. м, підсобною площею 36, 6 кв. м.

Таким чином, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І. В. від 30.06.2015 року за реєстровим № 163 від 30.06.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 суперечить закону, оскільки ніхто не може передати більше прав ніж має сам, тому не може вважатися дійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Його спадкоємцем, який звернувся за отриманням спадщини та правонаступником є сестра померлого, ОСОБА_2 , яка подала приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Груєвій О.В. заяву про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом заведено спадкову справу № 03/2018.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до стаття 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно зі ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Оскільки ОСОБА_2 надала заяву про прийняття спадщини, то ОСОБА_2 згідно вказаних вище обставин являється правонаступником ОСОБА_4 .

Стосовно правових наслідків визнання недійсним виконання стороною Договору за ст. 216 ЦК, тобто двосторонньої реституції суд прийшов до наступного висновку.

Як зазначалося раніше, Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 521/17654/15-ц рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2016 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання права власності відмовлено.

У вказаній справі Верховний Суд встановив наступні преюдиційні факти.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підписано попередній договір, в якому зафіксовано намір укласти в майбутньому договір купівлі-продажу спірної квартири, визначено ціну продажу, зафіксовано факт передачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 173 000, 00 грн, що еквівалентно 34 000, 00 дол. США.

Згідно з поясненнями, наданими як свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у суді першої інстанції, в 2006 році вони домовились про продаж позивачу спірної квартири, ОСОБА_1 отримав від позивача в рахунок продажу зазначеної квартири суму, еквівалентну 34 000, 00 дол. США, про що в агентстві нерухомості «Альянс» підписано відповідний договір.

Таким чином є доведеним факт отримання ОСОБА_1 грошей за продаж квартир саме від ОСОБА_3 . Між тим, розрахунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за оспорюваним договором не здійснювалися, що підтверджується матеріалами справи.

Так, в оспорюваному договорі зазначено, що суму у розмірі 611686,00 грн. (що на день укладення договору дорівнювало 29114,00 дол. США за курсом НБУ 21,01) продавець отримав від покупця повністю, розрахунок відбувся з дотриманням вимог статті 1087 ЦК України, постанови Правління НБУ від 06 червня 2013 року № 210, (пункт 3.3. договору), однак зазначене не підтверджується матеріалами оспорюваного договору, які надано приватним нотаріусом Луб І.В.

Так, згідно вимог ч. 1 та 3 статті 1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді.

Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Згідно постанови Правління НБУ від 06 червня 2013 року № 210 (у редакції, яка була чинна на час укладення вказаного договору купівлі продажу) було установлено граничну суму розрахунків готівкою: фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000 (ста п`ятдесяти тисяч) гривень. Фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 150 000 гривень, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті).

В супереч наведеним положення законодавства, розрахунки між сторонами, - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 безготівковим шляхом не здійснювалися. Крім того, між сторонами не складалося будь-яких інших письмових документів, розписок, тощо на підтвердження розрахунку.

Таким чином, з урахуванням доведеності факту отримання від ОСОБА_1 грошей за продаж квартир саме від ОСОБА_3 та відсутності фактичного підтвердження розрахунку між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , підстави для застосування наслідків визнання недійсним виконання стороною Договору за ст. 216 ЦК, тобто двосторонньої реституції між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відсутні.

Щодо поважності причини пропущення строків позовної давності суд враховує наступне. У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу вказаної вище квартири, укладеного 30 червня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_4 та просив визнати його ( ОСОБА_3 ) покупцем за згаданим договором та визнати за ним право власності на цю квартиру.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року по справі № 521/17654/15-ц позов ОСОБА_3 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2016 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання права власності відмовлено.

Згідно правової позиції Верховного Суду вказаної в Постанові від 16 січня 2019 року по справі № 521/17654/15-ц, зазначено що у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2013 року у справі № 1519/2-1044/11 суд констатував, що ОСОБА_1 є власником спірного приміщення, оскільки набув його в порядку, передбаченому законом за договором купівлі-продажу від 08 грудня 2005 року. Разом з тим, у результаті проведеної реконструкції загальна площа спірного приміщення збільшилася до 57, 60 кв. м, тобто змінилися технічні характеристики спірної нерухомої речі. Тобто ОСОБА_1 міг визнаватися власником квартири в межах та з відповідними технічними характеристиками і у складі приміщень, що існували до здійснення її реконструкції, а не проданої ним нерухомої речі. Наведене позбавило продавця права здійснювати продаж того майна, що йому не належало на момент відчуження: за оспорюваним договором купівлі-продажу від 30 червня 2015 року відбулось відчуження спірної квартири вже за збільшеною площею 57, 6о кв. м.

Таким чином, ОСОБА_1 не мав права продавати квартиру АДРЕСА_1 , оскільки у нього не було права власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57, 6 кв. м, житловою площею 21, 0 кв. м, підсобною площею 36, 6 кв. м.

Таким чином, Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І. В. від 30.06.2015 року за реєстровим № 163 від 30.06.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 суперечить закону, оскільки ніхто не може передати більше прав ніж має сам, тому не може вважатися дійсним.

Розгляд наведеної вище судової справи № 521/17654/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 тривав значний проміжок часу. Протягом розгляду справи суди приймали різні за змістом рішення.

Так, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року по справі № 521/17654/15-ц позов ОСОБА_3 задоволено. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Лише після вирішення вказаної справи Верховним Судом 16 січня 2019 року позиція судів набула правової визначеності.

З матеріалів справи вбачається, що протягом розгляду вказаної справи ОСОБА_1 визнавав позов ОСОБА_3 оскільки вважав його дійсним покупцем спірної квартири, оскільки фактично отримував гроші за продаж квартири саме від нього, а уклав договір із ОСОБА_4 за проханням ОСОБА_3 . Крім того фактично ключі від квартири ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 , де останній почав мешкати зі своєю сім`єю.

Таким чином, фактично після завершення розгляду вказаної справи ОСОБА_1 усвідомив, що здійснив продаж квартири ОСОБА_4 тоді як, гроші отримав від ОСОБА_3 , хоча при цьому на момент укладення спірного договору підстава для визнання права власності на реконструйовану квартиру була припинена.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Однак за приписом ч. 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

З урахуванням наведеного суд вважає, що порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту на загальних підставах, а причини пропущення позовної давності слід визнати поважними.

Згідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд також приходить до висновку задоволення позовної вимоги про визнання недійсним спірного свідоцтва про право на спадщину, оскільки воно є похідним від права власності за оспорюваним договором купівлі-продажу.

Пунктом 1 частини 2 ст. 141 ЦПК України перебачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 768,40 гривень.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 12, 13, 16, 203, 215 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 30.06.2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І. В. за реєстровим № 163 від 30.06.2015 року.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою Олександрою Валеріївною від 25.10.2019 року за реєстровим № 10131 на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім ) гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повні відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини 5 статті 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ),

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ),

Третя особа - ОСОБА_3 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Суддя: Д.Я. Роїк