Номер провадження 2/754/349/20
РІШЕННЯ

Іменем України

23 жовтня 2020 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання: Раєвського П.А.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 через свого представника звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, який мотивував тим, що 13.12.2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 , який є його батьком було укладено договір дарування квартири, відповідно до якого відповідач набув у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, вказаний договір має бути визнаний судом недійсним, оскільки був укладений під впливом тяжких для позивача та його родини обставині і на вкрай невигідних умовах. Також цей договір був безоплатним, що не відповідає природі договору дарування. Під тяжкими обставинами позивач вказує на той факт, що на момент укладення спірного договору мав поганий стан здоров`я, яке різко погіршилося після участі в антитерористичній операції та підлягало лікуванню. Крім того, позивача було визнано непридатним для військової служби та звільнено з військової служби за станом здоров`я. Також на момент укладення спірного договору у позивача була хвора дружина, якій загрожували передчасні пологи та хвора від народження дитина - ОСОБА_5 . У зв`язку з тяжкими обставинами, які склалися в житті позивача, його психологічно пригнічувало те, що він хворий, звільнений з роботи і не має можливості допомогти своїй хворій дитині - ОСОБА_5 , дружині, яка також перебувала в тяжкому стані, та дуже переймався питанням коштів, яких йому бракувало для свого лікування та лікування родини. Таким чином, аналізуючи всі обставини в їх сукупності, а саме: стан здоров`я позивача, а також його дружини та дитини, його майновий стан, обставини укладення договору дарування (перебування позивача на стаціонарному лікуванні у важкому стані в момент, коли його вагітна дружина також потребувала допомоги у зв`язку з загрозою передчасних пологів та ускладнень вагітності, а також хворої дитиня ОСОБА_5 ), наявність непогашених кредитів та необхідність сплачувати аліменти, а також довіра позивача відповідачу, як рідному батьку, який обіцяв вирішити ряд матеріальних проблем (сплатити кредитну заборгованість, сплачувати комунальні послуги та сплачувати аліменти на час відсутності позивача в Україні) - все це спонукало позивача підписати спірний договір. Не менш важливим є і той факт, що внаслідок взяття відповідачем на себе обов`язку сплачувати комунальні послуги за квартиру, погашати кредити перед банками та сплачувати аліменти за позивача, в останнього вивільнялися кошти, які він міг використати на організацію свого лікування та поїздки за кордон з метою лікування дружини, що слід вважати вкрай невигідними умовами. Вкрай невигідними умовами в даному конкретному випадку слід вважати і фактичну сплату відповідачем кредитної заборгованості позивача, аліментів на малолітню дитину від першого шлюбу, а також комунальних послуг за квартиру, адже ринкова вартість квартири набагато вища, ніж сума понесених витрат відповідачем.

Ухвалою від 08.12.2017 року відкрито провадження у вищевказаній справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Ухвалою від 19.02.2020 року задоволено заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про визнання договору дарування недійсним. Зокрема, вказаною ухвалою заборонено відповідачу відчужувати та проводити реєстраційні дії об`єкта нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 .

Представник позивача - адвокат Волков А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові, просив позов задовольнити.

Відповідач та його представник - адвокат Мошенська І.А. у судовому засіданні вказували на те, що позовні вимоги позивача ОСОБА_4 не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а відтак у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України).

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29).

Як вбачається з матеріалів справи згідно договору дарування квартири від 16.04.2014 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демчик В.В., за реєстровим № 1-464, відповідач - ОСОБА_2 подарував своєму сину позивачу - ОСОБА_4 двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , Ѕ частина якої належала йому на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Ярощук В.Ю., 27.04.2005 року, за реєстровим №449, інша Ѕ частина квартири належала на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою київською державною нотаріальною конторою 19.08.2011 року, за реєстровим №5-1272.

13.12.2014 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є., за р/н 1426, було посвідчено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 . На підставі договору дарування позивач - ОСОБА_4 подарував у власність своєму батьку відповідачу - ОСОБА_2 зазначену вище квартиру.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач вказував на той факт, що спірна квартира була та є єдиним житлом для його родини. Однак, вказане твердження спростовується доказами наявними у матеріалах справи, зокрема, Квартирною справою ОСОБА_4 , 1978 року народження, яка надійшла до суду з Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації.

Станом на дату укладання оспорюваного договору дарування від 13.12.2014 року позивачу на праві спільної часткової власності належала та належить на даний час Ѕ частка двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 , у якій він мав зареєстроване місце проживання разом із членами своєї родини до лютого 2018 року.

Згідно матеріалів квартирної справи станом на дату укладання оспорюваного договору дарування, тобто станом на 13.12.2014 року позивачу ОСОБА_4 належало на праві особистої приватної власності будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_5 із земельними ділянками для обслуговування будинку та під ОСГ, що підтверджується Інформаційною довідкою №111605714 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.01.2018 року.

Відповідно до Інформаційної довідки №84507321 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2017 року, дружині позивача ОСОБА_6 станом на 13.12.2014 року належало на праві особистої приватної власності будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_6 .

У подальшому, 15.12.2014 року та 16.12.2014 року зазначене нерухоме майно було відчужене подружжям ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 (мати дружини позивача) шляхом укладання договорів дарування, що підтверджується Інформаційною довідкою №84507321 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2017 року та Інформаційною довідкою №111605714 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.01.2018 року.

Інформаційною довідкою №84507587 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2017 року - ОСОБА_8 на праві приватної власності одноособово належить будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_6 та будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_5 із земельною ділянкою 0,25 га для будівництва та обслуговування вищевказаного будинковолодіння та земельною ділянкою 0,3651 га для ведення підсобного сільського господарства за тією ж адресою.

Відповідно до Інформаційної довідка №84503565 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2017 року, 19.10.2016 року на підставі Наказу 10- 19066/15-16-сг, виданого 14.09.2016 року Головним Управлінням Держгеокадастру у Київській області була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 1 га для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Броварський район, сщ/рада Калитянська (Кадастровий номер: :05:007:0127; Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212).

22.02.2018 року родина ОСОБА_4 із 5-ти осіб (він, дружина, син, дочка, мати дружини) на підставі Розпорядження від 22.02.2018 року №113 Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації отримали Ордер №013587 серії Б на жиле приміщення трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , як сім`я учасника антитерористичної операції, що мешкають в Дніпровському районі м. Києва, де всі вони з того часу мають державну реєстрацію місця проживання, що підтверджується матеріалами справи.

Твердження позивача про те, що через наявні хвороби у нього особисто та у членів його сім`ї він під впливом тяжких для нього обставин був змушений укласти договір дарування із власним батьком на вкрай невигідних умовах, спростовується тим, що договір дарування за своєю правовою природою є безоплатним договором і не передбачає будь-яку відплатність, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що умови договору дарування мали відплатний характер.

При цьому, позивачем були надані медичні документи щодо нього та членів його родини. Згідно медичних довідок за період з червня 2013 року по 13.12.2014 року позивач, його син і дружина епізодично проходили лікування або медичні обстеження, але доказів того, що станом на 13.12.2014 року існувала реальна загроза здоров`ю будь-кому із кола родини позивача і на лікування своєї родини позивач витрачав, або мав би витратити значні кошти, - у матеріалах справи не міститься, як і не міститься медичних документів, в яких зазначено, що дружині позивача було рекомендовано пройти терміновий курс лікування або лікування вагітної дружини позивача не можливо було забезпечити в Україні. Крім того, у матеріалах справи взагалі відсутні докази проходження членами родини позивача та дружиною позивача будь-якого лікування у Республіці Казахстан, у тому числі і під час та після пологів від 09.02.2016 року.

Крім іншого, позивач у власному позові зазначає, що відповідач замінив замки у спірній квартирі, щоб виселити сім`ю позивача, при цьому, з позовної заяви також вбачається, що відповідач за власним бажання переїхав проживати за іншою адресою, після чого невідомо з яких причин відносини між ними погіршились.

Вищевказані твердження позивача не відповідають дійсності та спростовується листом Деснянського управління Головного управління Національної поліції у м. Києві від 27.03.2019 року №П-960/125/49-2019 та доданими до нього документами по зверненню відповідача від 17.11.2018 року та відповіддю Деснянського управління Головного управління Національної поліції у м. Києві від 15.11.2019 року №П-5239/125/49/01-2019, згідно якої 06.02.2016 року від ОСОБА_2 з адреси його реєстрації по спецлінії «102» надійшло повідомлення про те, що невістка вкрала документи; 01.06.2016 року про те, що заявник не може відкрити двері, так як діти закрили квартиру четвертим ключем; 17.11.2018 року про те, що син ОСОБА_4 не вперше не впускає додому.

Допитана судом у якості свідка ОСОБА_9 суду пояснила, що є колишньою дружиною позивача. Від шлюбу з позивачем має сина. Відомо, що позивач оскаржує в суді договір дарування квартири за 2014 рік. З 2011 року позивач проживав з батьком в спільній квартирі. З сином позивач не спілкується. Знає, що позивач одружився та має двох дітей. Два роки тому позивач отримав трикімнатну квартиру. Позивач має борг по аліментах та в кінці 2014 року повідомив, що потрібно всі матеріальні питання вирішувати з батьком. Спірна квартира належала батькам позивача. З 2009 року по 2014 рік бачила позивача 1 раз на рік і не помітила незвичайного стану позивача. Позивач в грудня 2014 року візуально хворим не виглядав. Не відомо що в період відсутності позивача відповідач надавав кошти позивача. В квартирі, де проживає свідок були зареєстровані позивач, його дружина, її мати, діти. На даний час позивач може потрапити в квартиру, де вона проживає, адже він є власником частини квартири.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що з 1994 року по 2015 рік проживала по АДРЕСА_8 році почала спільно проживати з відповідачем. Коли син відповідача з`явився в 2016 році і побачив спільне проживання з відповідачем, то почав вимагати, щоб квартиру переоформили на нього. Син позивача після повернення з Казахстану проживав у спірній квартирі. Бійки та конфлікти виникали з вини сина. Був випадок, коли зникли документи і відповідач писав з цього приводу заяву до поліції, а потім забрав. На даний час доступу до квартири відповідач не має. Відповідач оплачує вартість житлово-комунальних послуг. Не знали, що у позивача хтось хворів. Відповідач з внуками не спілкується. На сьогоднішній день з відповідачем є тільки друзями. З 2017 року спільно з відповідачем не проживає, але спілкується, коли спілкується, дізнається від сусідів, що в спірній квартирі ніхто не проживає. Не відомо про укладення будь-яких договорів відносно спірної квартири.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину . При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину (ст. 233 ЦК України).

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Як роз`яснив Пленум Верховного суду України у пунктах, 7, 19 та 23 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як вбачається з матеріалів справи 13.12.2014 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарований), який є батьком позивача, було укладено договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник передав безоплатно у власність відповідача квартиру АДРЕСА_2 .

Договір дарування квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Астраускас Л.Є., зареєстровано в реєстрі за №1426.

В договорі дарування від 13.12.2014 року дарувальник ОСОБА_4 підтвердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторони стверджували, що договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересах; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати цей договір та правильно зрозуміти його сутність; умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину, не носить характеру уявного чи удаваного правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

За відповідачем зареєстроване право власності на квартиру, про що свідчить Інформаційна довідка №84505247 від 07.04.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини.

Враховуючи викладене, позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України повинен був довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність на дату укладання оспорюваного договору дарування реального існування тяжких для нього обставин, для усунення або зменшення яких необхідно було укласти вказаний вище правочин на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Також позивач повинен був довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини, - чого протягом розгляду справи стороною позивача не доведено.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи зазначене, посилання позивача на те, що спірний договір дарування укладений під впливом тяжких для нього обставин, які мають істотне значення, а тому договір дарування має ознаки недійсності, є необґрунтованими.

У зв`язку з вищевикладеним можна дійти висновку про те, що права позивача не порушені внаслідок відчуженої квартири на підставі укладеного між сторонами договору дарування. Спірний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру. У результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдаровуваними безоплатно набуто право власності на квартиру.

Також, судом враховується, що безоплатно відчуджена позивачем відповідачу квартира в цьому ж році ним безоплатно отримана від відповідача у власність, а також те, що відсутність у власності нерухомого майна, в тому числі даної квартири була підставою отримання ордеру на житлове приміщення, відповідно до квартирної справи, дослідженої в судовому засіданні, а також відсутність будь-яких доказів того, що відповідач будь-яким чином впливав на позивача задля спонукання отримання в дар спірної квартири.

Виходячи з вищевикладеного вбачається, що позовні вимоги позивача ОСОБА_4 не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, а відтак у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 203, 204, 215, 216, 233, 717, 718, 719, 722 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про визнання договору дарування недійсним - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 03.11.2020 року.

Суддя: Н.Г. Таран