У Х В А Л А

02 листопада 2020 року

м. Київ

справа №521/11503/15

провадження №61-10291ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 01 червня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення грошової компенсації, стягнення збитків від незаконного звільнення, виходячи із середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

16 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з указаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просив визнати наказ уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК» про його звільнення незаконним, зобов`язати вказаний Фонд виплатити позивачу грошову компенсацію у розмірі шестимісячного середнього заробітку, що складає 71 999,46 грн, збитки, виходячи із середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в розмірі502 765,46 грн та 20 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК», ФГВФО про визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення грошової компенсації, стягнення збитків від незаконного звільнення, виходячи із середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, було задоволено частково.

Визнано наказ уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК» Юрченка Є. С. за № 54-К від 25 червня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 30 червня 2015 року з роботи згідно п.2 ст. 36 КЗпП України незаконним.

Зобов`язано ФГВФО виплатити на користь ОСОБА_1 у зв`язку з його відмовою від поновлення на роботі, грошову компенсацію у розмірі його шестимісячного середнього заробітку, що складає 71 999,46 грн, з утриманням із вказаної суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Зобов`язано ФГВФО виплатити на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування збитків, яких йому завдано внаслідок незаконного звільнення з роботи, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 502 765,46 грн, з утриманням з вказаної суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ФГВФО на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 01 червня 2020 року апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2019 року скасовано і прийнято постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

У липні 2020 року, засобами поштового зв`язку до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 01 червня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано для усунення недоліків, вказаних в ухвалі, строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшла уточнена касаційна скарга на виконання вимог ухвали від 30 липня 2020 року.

11 вересня 2020 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відкликання касаційної скарги, в якій останній просить повернути касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 01 червня 2020 року.

Відповідно до частини третьої статті 398 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право відкликати її до постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36).

Рішенням Європейського суду з прав людини від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України», яке 30 серпня 2013 року набуло статусу остаточного, Європейським судом з прав людини констатовано, що у цій справі відсутність у заявниці можливості безпосередньо вимагати поновлення своєї цивільної дієздатності призвела до того, що це питання не розглядалося судами взагалі. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні зазначив, що «відсутність судового розгляду цього питання, яке серйозно вплинуло на численні аспекти життя заявниці, не можна виправдати легітимними цілями, що лежать в основі обмеження доступу до суду осіб, визнаних недієздатними» (п. 40). За таких обставин Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що ситуація, в якій опинилася заявниця, призвела до відмови у правосудді щодо можливості забезпечення перегляду її цивільної дієздатності, тобто було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням вказаного, з метою забезпечення права скаржника на суд 29 вересня 2020 року Верховним Судом на адресу ОСОБА_1 був надісланий лист, в якому роз`яснено скаржнику наслідки звернення із заявою про відкликання касаційної скарги.

11 вересня 2020 року до Верховного Суду повторно надійшла заява від ОСОБА_1 , в якій останній підтвердив відкликання касаційної скарги.Заявник вказав, що він зазнав системних погроз для нього та членів його сім`ї з боку невідомих осіб,а тому прийняв рішення про відкликання касаційної скарги.

Касаційне провадження у цій справі не відкрито.

Однією з основних засад цивільного судочинства є принцип диспозитивності, який відповідно до статті 13 ЦПК України передбачає, зокрема, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Оскільки зазначене клопотання є диспозитивним правом особи, яка подала касаційну скаргу, заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а касаційна скарга на постанову Одеського апеляційного суду від 01 червня 2020 року - поверненню заявнику.

Стосовно доводів заяви ОСОБА_1 необхідно роз'яснити про його право на звернення до відповідних правоохоронних органів для захисту прав, свобод чи інтересів, вживання заходів щодо упередження небезпеки для здоров'я та життя.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, якщо до постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження від особи, яка подала скаргу, надійшла заява про її відкликання.

Керуючись пунктом 3 частини четвертої статті 393, частиною третьою статті 398 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 01 червня 2020 року повернути заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров