Дата документу 10.11.2020 Справа № 334/4288/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/4288/20 Головуючий у 1-й інстанції: Фетісов М.В.
провадження № 22-ц/807/2911/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2020 року про відмову у видачі судового наказу за заявою Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

31 липня 2020 року КП «ВРЕЖО № 7» звернулось до суду першої інстанції з вище зазначеною заявою про видачу судового наказу, в якій просило стягнути з боржника за договором про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 12 лип-ня 2017 року заборгованість з квартирної плати (плати за утримання житла) та плати за комунальні послуги,що утворилась по особовому рахунку № НОМЕР_1 станом на 01.07.2020 року у розмірі 5972,74 грн., 3% річних в сумі 460,68 грн. та інфляційні втрати в сумі 987,74 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2020 року у видачі судового наказу за вищезазначеною заявою КП «ВРЕЖО № 7» відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, КП «ВРЕЖО №7» у своїй апеляційній скарзі просило ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною

скаргою відкрито 15 вересня 2020 року, справу призначено до апеляційного розгляду в по-

рядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 2 ЦПК України, оскільки в силу вимог ст. 369 ч. 2 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Тому в силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасниківсправи. У такому випадку судове засідання не прово-

диться.

Боржник не скористався своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час ї їрозгляду апеляційним судом, але в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга заявника КП «ВРЕЖО №7» у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає

справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрун-

тованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи заявникові у видачісудового наказу, керувався ст.ст. 163, 165, 166, 260 ЦПК України та виходив із того, що до заяви не додано договору про надання житлово-комунальних послуг, на підставі якого заявник обґрунтовує свої вимоги про видачу судового наказу відносно боржника ОСОБА_1 , що унеможливлює перевірку безспірності заявленої заборгованості.

В апеляційній скарзі КП «ВРЕЖО № 7» наголошує на тому, що такі висновки суду є помилковими, оскільки про безспірність його вимог свідчить наданий договір про реструктуризацію заборгованості, укладений та підписаний між ним та боржником ОСОБА_1 , яка в такий спосіб визнала визначений розмір заборгованості, але цей договір виконувала неналежним чином, що і стало підставою для звернення з заявою про видачу судового наказу. Вказує, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг, якщо вони фактично надані постачальником та отримані споживачем, не може бути підставою для звільнення останнього від їх оплати.

Перевіривши доводи апеляційної скарги за наданими матеріалами, колегія визнає апеляційну скаргу необгрунтованою, та погоджується з судом першої інстанції, виходячи з такого.

Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості (п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України).

Згідно з пп.3 та 4 ч.3 ст.163 ЦПК до заяви про видачу судового наказу додаються копія договору, укладеного в письмовій (у тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості, інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до пп.1 та 8 ч.1 ст.165 ЦПК суддя відмовляє у видачі наказу, якщо заява

подана з порушеннями вимог ст.163 кодексу або якщо з поданої заяви не вбачається

виникнення чи порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву.

Із цього приводу маються роз`яснення, надані у пунктах 9 та 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» від 23.12.2011 за № 14, у яких ідеться про обов`язок довести фактичне наданняпослуг. Так, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне їх надання та отримання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Оскільки заборгованість згідно заяви про видачу судового наказу виникла станом на 01.10.2017р., то застосуванню до цих правовідносин підлягає ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 24.06.2004р.

У відповідно до положень статті 19 вказаного Закону, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах;учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник; виробник послуг може бути їх виконавцем;виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація); виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення; особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Частиною 3 статті 20 вказаного Закону передбачено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з ч.1, 2 ст.29 Закону України від 24.06.2004 №1875-IV, договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) з іншим виконавцем.

У частині першій статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Між тим, договору про надання житлово-комунальних послуг заявник до заяви не додає, як це передбачено п. 3 ч. 3 статті 163 ЦПК України.

У заявіпредставник КП «ВРЕЖО № 7» як на законність своїх вимог щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, посилається на укладений між сторонами договір реструктуризації заборгованості за житлово-комунальні послуги, згідно з яким боржник має перед КП «ВРЕЖО № 7» заборгованість у сумі 6412,74 грн., яка виникла станом на 01.07.2017, з якої несплачено на теперішній час 5972,74грн.

Але суд з урахуванням вище наведених положень ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» правильно визнав, що вказаний договір не є договором про надання житлово-комунальних послуг, а підтверджує лише визнанняборжником якогось боргу, а тому не може підмінити собою саме договір, за яким надавачем (виконавчем) послуг виступає заявник.

В цьому сенсі суд вірно вказував, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг позбавляє його можливості перевірити наявність між сторонами договірних правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг, зокрема, встановити їх функціональне призначення, а відтак і безспірність вимог заявника.

Крім того, вказаний вищезазначений договір сторін не містить у своєму тексті чи у додатках до нього й інформації про розрахунок суми основної заборгованості у розмірі 6412,74грн., зокрема, із чого саме вона складається, за які комунальні послуги нарахована, за якими тарифами та за який саме період.

Колегія наголошує на тому, що договір про реструктуризацію заборгованості взагалі не містить визначення виду послуг, які надавались заявником споживачу, оскільки містить посилання на квартирну плату (плату за утримання житла) та плату за комунальні послуги. У наданому на підтвердження заборгованості табличному розрахунку визначено складові заборгованості: сод. ? 0104 в розмірі 3611,03 грн., животниев розмірі 79,74 грн., долг. отоп.в розмірі1584,90 грн., долг ГВС в розмірі 1137,07 грн. ( а.с. 5-7).

Між тим, вказаний договір про реструктуризацію не містить відомостей про те, які фактично заявник надав послуги, чому борг за опалення, яке надавалось у період до 01.07.2017р., коли монополістом у цій сфері у Запорізькій області та м. Запоріжжі бувКонцерном «МТМ», стягуються КП «ВРЕЖО № 7» на свою користь, а також, яке відношення останній має до послуг ГВС, які також надавались у той період іншим постачальником.

Отже, суд обґрунтовано визнав, що за відсутності договору про житлово-комунальні

послуги заява КП «ВРЕЖО № 7» не може бути задоволена.

При цьому, колегія вказує, що посилання в апеляційній скарзі на те, що відсутність такого договору не звільняє боржника від оплати за фактично надані послуги, є обґрунтованими для вирішення питання щодо заборгованості у інший спосіб (позасудовому порядку, позовному судовому порядку), але не у порядку наказного провадження, для якого наявність такого договору є обов`язковою. А тому договір про реструктуризацію може бути іншим письмовим доказом заборгованості, але не може підмінити договір про надання житлово-комунальних послуг, у якому, серед інших, як істотну умову має бути визначено функціональне призначення цих послуг, їх перелік, порядок нарахування.

Вказане відповідає приписам п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України, згідно з якими суд відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Враховуючи, що заява про видачу судового наказу подана з порушенням вимог ст.163 ЦПК України, на підставі п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України у видачі судового наказу судом правомірно відмовлено.

Судом дотримано вимоги процесуального закону при вирішенні долі заяви про видачу судового наказу, а також одночасно відповідно до ч.1 ст.166 ЦПК України заявнику роз`яснено, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

З огляду на все вище наведене, апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а ухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена з додержанням вимог закону.

До того ж, оспорюючи ухвалу та підстави її прийняття, апелянт не надає до скарги докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, на підтвердження своїх вимог щодо безспірності заборгованості, зокрема,розрахунок суми основної заборгованості у розмірі 5972,74 грн. (із чого саме вона складається, із яких сааме комунальних послуг, чим підтверджує заявник їх фактичне надання та у якому періоді).

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції або ж її зміни.

Крім того, у разі відмови заявникові КП «ВРЕЖО № 7» у задоволенні його апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, останній не має права на компенсацію за рахунок боржника ОСОБА_1 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 7 ч. 13, 12, 141, 353, 367, 369 ч. 2, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове б`єднання № 7» залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Постанова прийнята, складена та підписана 10 листопада 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.