Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 554/4536/20
Провадження № 2/553/805/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м.Полтава

Ленінський районний суд м.Полтави у складі головуючого судді Високих М.С., з участю секретаря судового засідання Яковенко В.С., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Мироненко Н.Г.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за цивільним позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організації №2» Полтавської міської ради про визнання права на постійне користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеною позовною заявою до відповідачів, в якій прохає визнати за нею право на постійне користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 (а.с.42-44).

Заявлені вимоги мотивує тим, що з 2016 року разом із чоловіком ОСОБА_3 проживала у кім. АДРЕСА_1 , наймачем якої був її чоловік. Після смерті чоловіка позивач продовжила постійно проживати у вказаній квартирі та сплачувати комунальні послуги, здійснювати поточні ремонти. В подальшому вказане житлове приміщення було надано для проживання іншим особам.

Посилаючись на відсутність іншого житла, на те, що позивач проживала у квартирі зі згоди наймача, як член його сім`ї, у зв`язку із чим набула рівного з наймачем права користування жилим приміщенням, ОСОБА_1 прохає суд визнати за нею право користування вказаним житлом.

Ухвалою суду від 10.08.2020 (а.с.63) позовна заява ОСОБА_1 прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Скориставшись правом надання відзиву, від Полтавської міської ради та КП «ЖЕО №2» на адресу суду надійшли відзиви на позов, в яких відповідачі просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю (а.с.70-73,87-89).

Ухвалою суду від 15.09.2020 (а.с.108) підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 за узгодженою позицією із своїм представником позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на викладені у позові обставини.

Будучи належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, представник Полтавської міської ради в судове засідання не прибув, звернувшись із клопотанням про проведення судових засідань у відсутність представника відповідача.

Представник відповідача - КП «ЖЕО №2» в суді позов не визнала повністю та зазначила, що позивач ніколи не була зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , квартиронаймач цієї кімнати письмову згоду на вселення позивача не надав і з цього приводу до власника майна не звертався, тому просила відмовити у позові.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення представника відповідача і показання свідків, дослідивши приєднані до справи письмові матеріали, судом встановлено наступне.

Згідно із ордером №294, виданим 22.05.2006 Полтавською дирекцією залізничних перевезень Південної залізниці в копії (а.с.47), ОСОБА_3 на сім`ю з 1 особи надано право на зайняття житлової площі в гуртожитку - кімнати АДРЕСА_1

Відповідно до копії довідки №243 від 06.04.2012 КП «Житлово-експлуатаційна організація №2», у квартирі АДРЕСА_1 з 06.06.2006 є зареєстрованим та проживає ОСОБА_3 , на якого відкритий особистий рахунок на жилу площу.

За змістом наведеної довідки, будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі КП «ЖЕО №2», квартира має статус державної.

Згідно із копією свідоцтва серії НОМЕР_2 (а.с.49), 25.06.2016 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що Октябрським у місті Полтаві відділом ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області складено відповідний актовий запис за №361. Після державної реєстрації шлюбу дружина прийняла прізвище чоловіка « ОСОБА_1 ».

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , наданого у копії (а.с.50), ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як убачається з приєднаних до справи копій видаткових накладних та квитанцій від 10.03.2020, у магазині «Епіцентр» в м.Полтаві було придбано покриття для підлоги ПВХ на суми 914,07 грн. та 110,80 грн.

Згідно із копіями квитанції (а.с.53-62), платником ОСОБА_3 здійснювалась оплата комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 за період жовтень-листопад 2017 року, січень, червень, липень, серпень 2018 року, квітень, червень, серпень-вересень, листопад- грудень 2019 року, січень, березень, квітень, травень 2020 року.

За посиланням позивача, вказані платежі здійснювались нею спільно з чоловіком через інтернет-банк «Приват24» з її банківської картки.

Разом із тим, вказані квитанції не містять відомостей про власника картки, за допомогою якою була проведена оплата комунальних послуг.

Відповідно до приєднаних копій квитанцій від 20.10.2015 та 14.04.2017 платником ОСОБА_3 було сплачено квартплату та послуги водопостачання.

В судовому засіданні були оглянуті оригінали розрахункових книжок на ім`я ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з якими протягом 2015-2017 проводилась оплата відповідних комунальних послуг за вказаною адресою.

Наведені вище докази підтверджують періодичне внесення платежів за отримані житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , разом із тим, суд вказує, що платником у наданих квитанціях вказаний ОСОБА_3 . Фактично після смерті ОСОБА_3 , за наданими квитанції, оплата житлово-комунальних послуг була проведена лише у травні 2020 року.

Відповідно до копії довідки №215 від 30.06.2020 (а.с.75), особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 відкрито на ОСОБА_3 , квартира є комунальною, зареєстровані за цією адресою особи відсутні.

За інформаційною довідкою від 27.07.2020 (а.с.76), відомості про права власності, інші речові права, іпотеки та обтяження на квартиру за вказаною вище адресою у реєстрі відсутні.

В ході судового розгляду позивач вказувала на ту обставину, що іншого житла на праві власності не має, що узгоджується із інформаційною довідкою з Державного реєстру від 21.08.2020 (а.с.78 зворотній бік).

Відповідно до листа Управління адміністративних послуг від 10.09.2020 (а.с.97), в автоматизованій системі електронного документообігу «Універсам послуг» 18.08.2018 зафіксовано звернення ОСОБА_1 з питань зняття та реєстрації місця проживання в адміністративних межах м.Полтави. За зверненням ОСОБА_1 проводилось зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 з подальшою реєстрацією місця проживання за адресою: АДРЕСА_5 .

Вказана обставина узгоджується із приєднаною до справи копією паспорта позивача з довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, згідно з якою місце проживання позивача 20.08.2018 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.45-46).

Згідно з інформаційною довідкою від 21.08.2020 (а.с.78), власником квартири АДРЕСА_5 за договором дарування від 23.03.2012, є ОСОБА_3 , частка приватної власності становить 1/1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що дійсно її чоловіку належала вказана квартира, яку йому подарував батько. У 2018 році вона за згодою чоловіка зареєструвала за цією адресою своє місце проживання, її неповнолітня донька також там зареєстрована. Але вони з чоловіком постійно проживали у гуртожитку, оскільки вказана квартира мала залишитись сестрі чоловіка, яка з 2018 року постійно в ній проживає.

Позивач ствердила, що після реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 вони спільно проживали у кім. АДРЕСА_1 , зазначивши що постійно користувалась цим жилим приміщенням з літка 2016 року по липень-серпень 2020 року. Після смерті чоловіка вона тимчасово мешкала у матері, а приїхавши до гуртожитку на початку серпня 2020 року виявила всі свої речі у коридорі, а в кімнаті були замінені замки. При цьому позивач пояснила, що кімната є маленькою площею, там знаходились шафи з речами, однак цінних речей у кімнаті не було.

З приводу реєстрації свого місця проживання ОСОБА_1 пояснила, що рішення про її реєстрацію за адресою: АДРЕСА_5 , було прийнято чоловіком, оскільки за цією адресою ніхто не був зареєстрований.

Твердження позивача щодо постійного проживання її разом із чоловіком ОСОБА_3 у гуртожитку підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Так, свідок ОСОБА_8 показала суду, що є колегою позивачки та підтримує з нею дружні відносини. Вона заходила в гості до позивачки у гуртожиток, в кімнаті знаходились меблі, телевізор.

Свідок ОСОБА_7 під час допиту в судовому засіданні показала, що працювала разом із чоловіком позивачки - ОСОБА_3 . Починаючи з 2016 року, позивач почала проживати разом із ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , а після смерті останнього у квітні 2020 року переїхала до мами. Разом з подружжям проживала донька позивачки ОСОБА_9 .

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 (мати позивача) показала суду, що її донька була зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 , у будинку, що належить чоловіку свідка. В подальшому донька знялась з реєстраційного обліку, мешкала разом із чоловіком.

Згідно з листом Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради від 18.08.2020 (а.с.115), було розглянуто звернення ОСОБА_1 та повідомлено останній, що станом на 30.06.2020 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , особи відсутні. Гуртожиток по АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади, тому вільна кімната була розподілена згідно із чинним житловим законодавством.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, з`ясувавши позиції сторін та оцінивши досліджені докази з точки зору їх належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності, суд наголошує про наступне.

Спір між сторонами у справі виник з приводу житлових правовідносин.

Так, у відповідності до ст.43 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно із ч.1,ч.2 ст.61, ст.ст.65,65 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст.106 ЖК УРСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч.2 ст.64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

За змістом ст.65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Судом було встановлено, і вказане не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_3 у 2006 році отримав ордер на право зайняття жилої площі в гуртожитку, а саме набув права користування кімнатою АДРЕСА_1 .

Зазначений будинок знаходиться на балансі КП «Житлово-експлуатаційна організація №2» і належить до фонду комунальної власності.

25.06.2016 ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 зареєстрували шлюб.

Місце проживання ОСОБА_3 починаючи з 06.06.2006 було зареєстровано за вказаною адресою та знято з обліку у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Місце проживання позивача ОСОБА_1 починаючи з 20.08.2018 і на даний час зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 .

Власником квартири АДРЕСА_5 є померлий ОСОБА_3 .

За позивачем на праві власності об`єкти нерухомості зареєстрованими не значаться.

Позивачка на обліку, як особа, яка потребує поліпшення житлових не перебуває і для постановки на такий облік до відповідних органів не зверталась.

В судовому засіданні позивач та її представник вказали, що іншого житла ОСОБА_1 на праві власності не має, вона заселилась та проживала у кім. АДРЕСА_1 , як член сім`ї наймача. Після смерті чоловіка за свій рахунок позивач оплачувала житлово-комунальні послуги, проводила ремонти.

Позивачка ОСОБА_1 пояснила суду, що для ремонту у кімнаті були придбані шпалери, покриття для підлоги, та послалась на приєднані до позову видаткові накладні. Також за змістом позову позивач ствердила, що продовжила проживати у кімнаті й після смерті чоловіка та проводила ремонти.

Між тим, суд вказує, що вказані видаткові накладні та квитанції про оплату товару не містять відомостей про платника чи отримувача товару, і датовані вони 10.03.2020, а отже за життя чоловіка ОСОБА_3 . При цьому, згідно із показаннями свідків ОСОБА_7 , яка мешкає у цьому ж гуртожитку, та ОСОБА_6 , яка є матір`ю позивачки, ОСОБА_1 після смерті чоловіка почала проживати по АДРЕСА_4 , за місцем проживання матері.

Сама позивач вказала, що після того як спірна кімната у гуртожитку була виділена іншим особам, свої речі вона знайшла в коридорі, але особливо цінного майна серед них не було.

Також судом встановлено і це не заперечувалось стороною позивача, на момент розгляду вона має зареєстроване місце проживання, за адресою квартири яка є спадковою масою і позивач за законом є спадкоємцем першої черги. При цьому суд не бере до уваги посилання сторін в судовому засідання щодо вступу позивача у спадщину чи відмови від її прийняття, оскільки наявність спадкової справи та коло спадкоємців померлого ОСОБА_3 не було предметом дослідження судового розгляду, вказані обставини судом не перевірялись і відповідні докази сторонами не надавались й клопотань про їх витребування ними не заявлялось.

Одночасно суд, зазначає, що одними з основних засад (принципів) цивільного судочинства, зокрема, є верховенство права, рівність учасників судового процесу, змагальність та диспозитивність.

Отже, суд розглядає справи дотримуючись принципу верховенства права, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

При цьому, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилаючись на неможливість проживання за зареєстрованим місцем проживання, стороною позивача було наголошено на тій обставині, що у квартирі АДРЕСА_5 , постійно мешкає сестра померлого чоловіка позивача. Між тим, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини суду надано не було, як і не підтверджено сам факт існування сестри ОСОБА_3 .

За таких обставин, на момент вирішення спору судом вважається доведеним факт наявності у позивача зареєстрованого місця проживання, зв`язок з яким наразі не втрачено, та відсутність доказів на підтвердження неможливості ним користуватись чи вчинення позивачу перешкод іншими особами з приводу проживання за місцем реєстрації.

Згідно із приєднаними до справи матеріалами, чоловік позивача надав згоду на реєстрацію її місця проживання у належній йому на праві власності квартирі. При цьому ОСОБА_3 за життя не набув права власності на спірну кімнату, із заявами про вселення членів сім`ї або будь-яких інших осіб у квартиру до житлово-експлуатаційних організацій не звертався.

Таким чином, позивач не надала суду докази, що вона була вселена у спірну квартиру на підставі норм чинного законодавства України, не мала іншого житла та користувалася спірною квартирою на рівні із наймачем квартири.

Суд критично ставиться до показань свідків щодо постійного проживання позивача у гуртожитку, оскільки вони не підтверджуються іншими зібраними у справі доказами. Всі свідки в судовому засіданні підтвердили, що позивач та ОСОБА_3 проживали як сім`я, що стороною відповідача не оспорювалось і підтверджується наданою копією свідоцтва про одруження.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Об`єктивна наявність у позивача таких достатніх зв`язків із спірним приміщенням перед судом доведена не була, зокрема, суду не було надано доказів, що за адресою: АДРЕСА_1 , позивач отримувала медичне обслуговування, соціальні послуги, особисту кореспонденцію, тобто мала зв`язок із вказаним місцем у розумінні ст.8 Конвенції.

Враховуючи відсутність доказів на підтвердження проживання позивача у спірному помешканні з дотримання встановленого порядку, за письмовою згодою основного наймача, беручи до уваги, що зареєстрованою у спірній квартирі вона не була, питання про укладення з нею договору найму після смерті чоловіка ОСОБА_1 не порушувала та зберігає реєстрацію за іншим місцем проживання, переконливих доказів втрати зв`язку з яким не надано, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.263-265, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організації №2» Полтавської міської ради про визнання права на постійне користування житловим приміщенням - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Полтави.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Відповідач:Полтавська міська рада, адреса: 36000, м.Полтава, вул.Соборності, 36, .
Відповідач:Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради, адреса: 36040, м.Полтава, вул.Івана Мазепи, 30, .

Суддя

Ленінського районного суду м.Полтави М.С. Високих

Повний текст судового рішення складено 10.11.2020.