Номер провадження: 22-ц/813/6209/20
Номер справи місцевого суду: 523/5275/17
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання батьківства,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою, яку в подальшому уточнив, до ОСОБА_3 , третя особа: Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання батьківства, мотивуючи це тим, що, ОСОБА_2 з 2010 року мав стосунки з ОСОБА_4 , від яких у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 . На момент народження дитини ОСОБА_4 знаходилася у шлюбі з ОСОБА_6 , тому в свідоцтві про народження було вказано батьком її чоловіка. Після народження дитини позивач постійно спілкувався з нею, цікавився її життям, брав участь у навчанні та вихованні, надавав матеріальну допомогу. Однак на час звернення з позовом до суду відповідач перешкоджає позивачу в спілкуванні з дитиною, що і стало підстаю для зверненя до суду.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2018 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року скасовано, справу призначено до розгляду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, батьком дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Внесено зміни до актового запису про народження дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , №1849, складеного 27.02.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, виключивши відомості про батька " ОСОБА_6 ", в графі відомості про батька записати " ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України", змінивши прізвище дитини з " ОСОБА_8 " на " ОСОБА_9 ", по батькові з " ОСОБА_10 " на " ОСОБА_11 ". В іншій частині актовий запис залишено без змін.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2019 року та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2019 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Одеській міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання батьківства - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 12 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що:

- ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина ОСОБА_5 , де в актовому записі про його народження № 1849, складеному 27 лютого 2013 року ВДРАЦС у м. Одесі PC Одеського МУЮ, батьком дитини ОСОБА_7 , вказаний ОСОБА_6 , матір ОСОБА_4 ;

- з 19 вересня 1998 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 знаходилися в зареєстрованому шлюбі, актовий запис № 796;

- ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер, тому відповідно до вимог частини першої статті 104 СК України шлюб припинився;

-20 лютого 2018 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_12 , актовий запис № 149 складений Суворовським районним у м. Одесі ВДРАЦС ГТУЮ в Одеській області, і змінила прізвище на « ОСОБА_13 »;

-11 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернувся із позовом про визнання батьківства, в якому вказав, що з 2010 року по теперішній час мав відносини із відповідачем та іноді проживав із нею однією сім`єю, і в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_8 . У зв`язку з тим, що відповідач на той час знаходилась у зареєстрованому шлюбі, то в свідоцтві про народження дитини було зроблено запис про батька - чоловіка відповідача. Позивач приймав участь у вихованні та догляді за дитиною, знаючи що він є справжнім батьком. Йому було відомо ще в момент вагітності відповідача про факт його батьківства, а у зв`язку із небажанням компроментувати відповідача перед родичами та чоловіком, позивач навмисно не підіймав на той час (період до та після народження дитини) питання про своє батьківство. 30 грудня 2015 року, після смерті чоловіка відповідача, позивач став ініціювати питання внесення змін щодо батьківства та прізвища його дитини до актових записів, в чому йому було відмовлено;

-за клопотанням позивача у справі було призначено двічі судову медичну молекулярно- генетичну експертизу, однак, відповідач не забезпечила відбір біологічних зразків у дитини та таким чином ухилилася від її проведення.

Для підтвердження наявності відносин та народження їх спільної з відповідачем дитини позивач надав копію фото УЗД, фото з зображенням позивача і сина, фото з зображенням відповідача та сина ОСОБА_5 .

Згідно квитанцій від 22 червня 2015 року, 05 березня 2016 року, 07 березня 2017 року ОСОБА_2 здійснював поповнення карти/рахунку ОСОБА_4 на суму 2 018 грн, 2 520 грн, 2 000 грн.

Задовольняючи позов, визнаючи ОСОБА_2 , батьком дитини ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 з внесенням змін до актового запису про народження дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , №1849, складеного 27.02.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, виключивши відомості про батька " ОСОБА_6 ", в графі відомості про батька записати " ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України", змінивши прізвище дитини з " ОСОБА_8 " на " ОСОБА_9 ", по батькові з " ОСОБА_10 " на " ОСОБА_11 " та залишенням актового запису в іншій частині без змін, суд першої інстанції виходив з того, що надані докази у сукупності, факт ухилення відповідача від проведення судової експертизи для встановлення кровного споріднення, підтверджують факт батьківства позивача відносно ОСОБА_7 . Причиною не звернення із позовом стало те, що коли дитина народилася позивач не хотів компроментувати відповідача перед родичами та чоловіком, тому не піднімав питання про батьківство, не бажав розбивати сім`ю. Однак при цьому надавав допомогу, зустрічався з ним і бажає це продовжувати, а також займатися вихованням, надавати матеріальне забезпечення. Тому пропуск позовної давності для пред`явлення вимог щодо визнання батьківства позивачем пропущено з поважних причин і з боку держави в особі суду права позивача та дитини на юридичне встановлення спорідненості незалежно від волі інших осіб підлягають захисту і це відповідає рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Гронмарк проти Фінляндії».

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам і заснований на законі.

Колегія суддів виходить з наступного.

В засіданні судової колегії апелянт - відповідач ОСОБА_1 наполягала на задоволенні поданої нею апеляційної скарги, заперечуючи факт особистих інтимних стосунків з позивачем, а також, що народжений нею ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_14 є біологічним сином ОСОБА_2 . При цьому відповідач пояснила, що з позивачем вона була знайома лише, як з покупцем тканини, яку вона свого часу реалізовувала працюючи приватним підприємцем. Дійсно вона отримувала грошові кошти від позивача на її платіжну карту, але стверджувала, що ці кошти є платою позивача за придбаний у неї за товар - тканину. Вона не бажає забезпечити відбір біологічних зразків у дитини для проведення експертизи за заявою позивача, оскільки не вірить у чесність та неупередженість експертів так як позивач їй похвалився, що купить будь-який висновок у будь-якого експерта.

В засіданні судової колегії представник відповідача просив скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні заявлених вимог з підстав пропуску позивачем позовної давності і відсутності підстав для його поновлення.

В засіданні судової колегії позивач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, підтвердивши всі обставини, які були викладені ним в обґрунтування заявлених вимог та достовірність поданих ним доказів і не заперечував проти здійснення оплати медичної молекулярно-генетичної експертизи на стадії апеляційного розгляду справи у разі, якщо відповідач погодиться забезпечити відбір біологічних зразків у дитини, оскільки призначена районним судом експертиза не була здійснена у зв`язку з відмовою відповідача забезпечити відбір біологічних зразків у дитини. Крім того, зауважив, що він дійсно мав тривалі інтимні відносини з відповідачкою, яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 і знав від самої відповідачки, що він є біологічним батьком народженого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 . Після смерті чоловіка відповідача, він продовжував допомагати їй грошима та речами, але оскільки відповідач вирішувала майнові питання з батьком померлого чоловіка, він, як і за життя чоловіка відповідача, не бажав компроментувати її перед свекром. Весь цей час до 17.03.2017 року відповідач не створювала йому перешкод у спілкуванні з дитинною і дозволяла йому приймати участь у вихованні сина та брати участь у житті дитини. Однак 17.03.2017 року відповідач відмовилася допустити його до сина і тоді ж він дізнався, що відповідач має близькі стосунки з іншим чоловіком, з яким у подальшому вона і зареєструвала шлюб. Спроби врегулювати відносини з відповідачем виявилися марними і викликали з боку відповідача протидію у вигляді виклику поліції і скаргами відповідача на переслідування з боку позивача.

Заперечуючи проти позову відповідач та її представник не визнавали заявлені позивачем вимоги про визнання батьківства по суті та одночасно просили застосувати позовну давність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Враховуючи наведене колегія суддів перевіряє обґрунтованість заявлених вимог.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що: «доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. Судово-генетична та судово-імунологічна експертизи у цій справі не проведені, проте, встановлено з підтвердженням належними і допустимими доказами походження дитини від позивача: сумісне проживання відповідача разом із позивачем без реєстрації шлюбу до і на момент народження дитини у квартирі батьків позивача, визнання позивачем дитини своєю».

Згідно з нормами ч.І ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За клопотанням позивача судом було двічі призначено судову медичну молекулярно-генетичну експертизу, однак відповідач ухилилася від її проведення оскільки не забезпечила відбір біологічних зразків у дитини.

Суд першої інстанції обґрунтовано піддав критичній оцінці зауваження відповідача про недовіру будь-яким експертам пославшись на те, що відповідача не було позбавлено права самостійно на власний розсуд обирати експертну установу, на що позивач був повністю згоден.

Згідно з ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Встановивши зазначені обставини та надавши критичну оцінку поважності причин не забезпечення відповідачем відбору біологічних зразків у дитини для проведення експертизи, суд першої інстанції, виходячи із значимості експертизи для доведення позову обґрунтовано застосував положення ст.109 ЦПК України, визнав факт, для з`ясування якого експертиза була призначена - визнання батьківства ОСОБА_2 щодо малолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Одночасно судом першої інстанції враховані інші представлені позивачем докази копія фото УЗД, фото з зображенням позивача і дитини, фото з зображенням відповідача та сина ОСОБА_5 , які в сукупності з визнанням судом факту в порядку ст. 109 ЦПК України для з`ясування якого призначалася експертиза, обґрунтовано визнані судом достатніми для того, щоб вважати заявлені вимоги про визнання батьківства підставними та доведеними.

Також суд першої інстанції вірно зазначив з посиланням на п.6 постанови №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини.

Враховуючи наведене, виходячи з набутого висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд першої інстанції надав мотивовану оцінку заяві відповідача про застосування позовної давності.

Відповідно до ч.2 ст.129 СК України до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Врахувавши встановлені у справі обставини, пояснення сторін, факти, які суд вважав встановленими, а також виходячи з найкращих інтересів дитини, суд першої інстанції керуючись положеннями Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, а також застосувавши практику Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06 від 18 грудня 2008 року) щодо права батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року) та практику Європейського суду з прав людини у справі «Гронмарк проти Фінляндії» щодо неможливості прийняття судом факту, що національні органи влади дозволили юридичній реальності суперечити біологічній реальності, покладаючись на абсолютну природу строку позовної давності та що застосування негнучкого строку позовної давності щодо справ встановлення батьківства, незважаючи на обставини конкретної справи і, особливо, обов`язок позивача вчинити певні дії у межах цього строку позовної давності, порушує основу права на повагу до особистого життя особи, закріпленого статтею 8 Конвенції, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що пропуск строку позовної давності для пред`явлення вимог щодо визнання батьківства позивачем пропущено з поважних причин і збоку держави в особі суду права позивача та дитини на юридичне встановлення спорідненості незалежно від волі інших осіб підлягають захисту.

Колегія суддів виходячи з обставин справи, процесуальної поведінки сторін, враховуючи найкращі інтереси дитини, погоджується з наведеними районним судом обґрунтуваннями поновлення строку позовної давності та захисту порушеного права позивача, як батька дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що «у цій справі питання полягає не в діях держави, а в стверджуваній неналежності захисту національними судами приватного життя заявника у спорі між приватними сторонами. У справах такого типу має враховуватись справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами. До того ж усі рішення щодо найкращих інтересів дитини повинні мати надзвичайне значення. Стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатись з життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини. Суд встановлював порушення статті 8 Конвенції, коли національні органи влади відмовляли у розгляді позову ймовірного біологічного батька про встановлення його батьківства, лише пославшись на визнання батьківства іншим чоловіком та не розглянувши при цьому фактичні обставини справи. На противагу, стаття 8 Конвенції не була порушена у випадах, коли національні органи влади відмовляли у розгляді такого позову після ретельного вивчення інтересів зацікавлених осіб, приділивши особливу увагу інтересам дитини та не проігнорувавши при цьому інтереси ймовірного біологічного батька (М. Т. v. UKRAINE, № 950/17, § 23 - 24, ЄСПЛ, від 19 березня 2019 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що «у цій справі національні суди визнали, що заявник подав свій позов про визнання батьківства поза межами встановленого законодавством строку. Згідно з національним законодавством суди мали повноваження поновити строк за наявності вагомих для цього причин. Клопотавши про поновлення строку, заявник наполягав, що він пропустив його з поважних причин, зокрема, оскільки не хотів порушувати сімейне становище дитини, в якої був законний батько, доки йому не перешкоджали у регулярному спілкуванні з дитиною. Заявник втрутився, лише коли дізнався про рішення матері виїхати з країни разом з дитиною. Тоді як суд першої інстанції дійшов висновку, що ці причини були поважними для поновлення строку та розгляду позову по суті, апеляційний суд відхилив ці аргументи, не навівши будь-яких альтернативних підстав, якими б пояснювалося його рішення. Незважаючи на складну фактичну ситуацію дитини, яка передбачала наявність ймовірного біологічного батька, законного батька та вітчима, фактичні стосунки дитини з цими трьома чоловіками залишилися абсолютно непроаналізованими і не було розглянуто питання, чи було в найкращих інтересах дитини поновлення позовної давності для позову заявника та розгляд його по суті. У зв`язку з цим не було проведено жодного аналізу для встановлення балансу між інтересами дитини та батька щодо встановлення його батьківства за таких обставин. Незважаючи на касаційну скаргу заявника, Верховний Суд України не розглянув ці питання під час перегляду справи. Наведені процесуальні недоліки провадження на національному рівні призводять до висновку Суду, що за фактичних та правових обставин цієї справи національні суди апеляційної та касаційної інстанцій не забезпечили поваги до приватного життя заявника, на яке він має право відповідно до Конвенції (М. Т. v. UKRAINE, № 950/17, § 25 - 26, ЄСПЛ, від 19 березня 2019 року).

Доводи апеляційної скарги по суті заявлених вимог висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом встановлених у справі обставин та необґрунтованість висновків суду щодо факту, який з урахуванням процесуальної поведінки відповідача сторін суд вважав встановленим, а також про невірне застосування судом законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Доводи апеляційного суду про помилковість поновлення пропущеного позивачем строку позовної давності є неспроможними, оскільки не спростовують правильність висновку районного суду, заснованого на об`єктивній оцінці встановлених у справі обставин та з правильним застосуванням законодавства , яке регулює спірні правовідносини та практики Європейського суду з прав людини в аналогічних справах.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 03.11.2020 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова