Провадження № 22-ц/802/1100/20 Категорія: 84 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Осіпука В. В., Киці С. І.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К.А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права попереднього користування на знак для товарів та послуг, визнання свідоцтва на знак для товарів і послуг недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 серпня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що в 2016 році ним створено та використовується торговий знак «Глянець. Натяжні стелі & Дизайн», який був розміщений на належному йому сайті. В квітні 2019 році позивачу стало відомо, що належний йому торговий знак «Глянець. Натяжні стелі & Дизайн» зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 , про що останнім отримано свідоцтво на знак товарів і послуг № НОМЕР_1 від 10.01.2019 року, із датою подання заявки 03.04.2017 року. ОСОБА_2 вказує на те, що фактично відповідач заволодів розробленим ним торговим знаком шляхом його реєстрації.

Позивав зазначає, що оскільки у нього виникло право попереднього користування на знак для товарів і послуг «Глянець. Натяжні стелі & Дизайн» до дати подання відповідачем заяви на видачу свідоцтва на знак для товарів та послуг № НОМЕР_1 , він має право на безоплатне продовження використання знаку відповідно до ст. 500 ЦК України. Таким чином такі дії відповідача порушили його права попереднього користування на знак для товарів і послуг «Глянець. Натяжні стелі & Дизайн», тому просить визнати недійсним повністю свідоцтво України на знак для товарів та послуг № НОМЕР_1 від 10.01.2019 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 серпня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права попереднього користування на знак для товарів та послуг, визнання свідоцтва на знак для товарів і послуг недійсним. Роз`яснено, що розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарських судів.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми процесуального закону. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд помилково відніс цей спір до юрисдикції господарського суду, не врахував, що на момент звернення до суду із позовом ні позивач, ні відповідач не є зареєстрованими суб`єктами господарювання відповідно до чинного законодавства. Вважає, що суд припустився помилки, стверджуючи, що факт діючої реєстрації відповідача, як фізичної особи-підприємця, на момент подання ним заявки на реєстрацію торговельної марки дає підстави вважати, що торговельна марка була оформлена для здійснення господарської діяльності, адже свідоцтво було видано ОСОБА_3 як фізичній особі, громадянину України.

Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з огляду на таке.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд виходив з того, що оскільки даний позов пов`язаний із господарською діяльністю позивача та відповідача, що раніше здійснювалася ними як фізичними особами-підприємцями, і цей позов подано після 15 грудня 2017 року, на нього поширюється юрисдикція саме господарського суду.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 31 жовтня 2011 року по 02 червня 2020 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець із основним видом діяльності згідно КВЕД 43.29 «Інші будівельно-монтажні роботи»

ОСОБА_3 також з 03 травня 2005 року по 07 березня 2018 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець із основним видом діяльності згідно КВЕД 47.52 «Роздрібна торгівля залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціалізованих магазинах»

Причиною виникнення спору у даній справі стало питання стосовно наявності чи відсутності підстав для володіння та використання знака для товарів і послуг «Глянець натяжні стелі&дизайн» та визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів і послуг «Глянець натяжні стелі&дизайн» № НОМЕР_1 , яке зареєстроване за заявкою відповідача від 03 квітня 2017 року.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовідносини, які виникають у зв`язку з набуттям і здійсненням права власності на знаки для товарів і послуг в Україні регулюються Законом України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" від 15.12.1993 № 3689-XII, а також нормами ЦК України.

Відповідно до статті 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

У відповідності до статті 420 ЦК України до об`єктів права інтелектуальної власності належать, зокрема, торговельні марки (знаки для товарів і послуг).

Відповідно до ч.1 ст.495 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є: право на використання торговельної марки; виключне право дозволяти використання торговельної марки; виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

У пункті 1 частини першої статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтею 186 ЦПК України визначено підстави, за наявності яких суд відмовляє у відкритті провадження у справі.

Пунктом 1 частини 1 ст. 186 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Визначити, яким саме судом та за якими правилами має бути розглянутий спір і має судова юрисдикція.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У пункті 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Відповідно до статей 1, 12, 41 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає положенням статті 1 ГПК України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Як зазначається в пункті 3.1.постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10від 24.10.2011року «Про деякі питання підвідомчості та підсудності справ господарським судам» господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: 1) участь у спорі суб`єкта господарювання; 2) наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; 3) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно зі ст.1, 2 ГК України цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Під господарською діяльністю, відповідно до ст.3 ГК України, розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто, юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення, статусу у спірних правовідносинах відповідача та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Аналогічний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 травня 2019 року у справі №640/10525/16-ц (провадження №14-593цс18) та від 09 жовтня 2019 року у справі № 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19).

Стаття 20 ГПК України в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом у цій справі, передбачає, що Вищий суд з питань інтелектуальної власності розглядає справи щодо прав інтелектуальної власності, зокрема: справи у спорах щодо прав на винахід, корисну модель, промисловий зразок, торговельну марку (знак для товарів і послуг), комерційне найменування та інших прав інтелектуальної власності, в тому числі щодо права попереднього користування; справи у спорах щодо реєстрації, обліку прав інтелектуальної власності, визнання недійсними, продовження дії, дострокового припинення патентів, свідоцтв, інших актів, що посвідчують або на підставі яких виникають такі права, або які порушують такі права чи пов`язані з ними законні інтереси.

Разом з тим, Вищий суд з питань інтелектуальної власності роботу не розпочав. При цьому згідно з пунктом 16 розділу ХІ Перехідних положень ГПК України відтерміновано початок дії вказаних положень, а саме регламентовано, що до початку роботи Вищого суду з питань інтелектуальної власності справи щодо прав інтелектуальної власності розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, судами відповідно до правил юрисдикції (підвідомчості, підсудності), які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина восьма статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року (справа № 338/180/17) вважає, що фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15 грудня 2017 року не могла бути стороною у господарському процесі, якщо для цього не було визначених ГПК України підстав. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин. У разі припинення провадження у господарській справі на підставі пункту 6 частини першої статті 80 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, спори за участю фізичної особи, яка припинила підприємницьку діяльність, мали розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 593/793/14-ц.

Таким чином у справі, що розглядається, спір стосується права користування та власності на торговельну марку (знак для товарів і послуг), в тому числі щодо права попереднього користування, тобто цивільного права.

У разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про реєстрацію знака для товарів і послуг та отримання заявником відповідних свідоцтв і патентів, подальше оспорювання правомірності набуття таких прав на вказані об`єкти мають вирішуватися в порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 21-227а15 від 16 червня 2015 року.

Відповідно до ст.5 Закону "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" від 15 грудня 1993 року № 3689-XII право на одержання свідоцтва у порядку, встановленому цим Законом, має будь-яка особа, об`єднання осіб або їх правонаступники.

Як визначено ч.1 ст. 493 ЦК України, суб"єктами права інтелектуальної власності на торговельну марку є фізичні та юридичні особи.

При цьому слід зауважити, що цей спір стосується приватних інтересів фізичних осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є відповідно попереднім користувачем та власником спірного свідоцтва на знак для товарів та послуг, а тому судом першої інстанції помилково визначено, що його вирішення віднесено до юрисдикції господарського суду.

Таким чином, спір у справі, що розглядається, має бути вирішено в порядку цивільного судочинства.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі № 760/809/18 (провадження № 14-587цс19), з урахуванням висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 804/629/16-ц (провадження № 11-605апп18).

Отже, суд першої інстанції не врахував те, що сторони у цій справі є фізичними особами, які припинили свою підприємницьку діяльність, характер спірних правовідносин не витікає з їх господарської діяльності, спір не пов"язаний із наслідками правочинів, укладених сторонами як суб"єктами підприємницької діяльності, а відноситься до спорів щодо інтелектуальної власності і є дещо особливим у порівнянні з іншими спорами, тому дійшов передчасного висновку про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ст. 379 ЦПК України).

З огляду на викладене, ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 серпня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду впродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді