Справа № 463/6454/17
Провадження № 2/463/1111/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого - судді Мармаша В.Я.

при секретарі с/з - Заставній С.Л.

з участю позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в

Позивач звернувся до суду з позовами до відповідачів, які ухвалою суду від 26.05.2020 об`єднані в одне провадження, та просив стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 33750 грн. пені нарахованої за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року за період з січня 2017 року по березень 2017 року, 11625 грн. за грудень 2018 року та стягнути солідарно з відповідачів компенсацію за відрив від звичних занять в розмірі 4173 грн. Позов мотивує тим, що 07.10.2014 Личаківським районним судом ухвалено рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12500 грн. тіла кредиту, 20972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього на суму 45 972,25 грн. та солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12500 грн. тіла кредиту, 20972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього на суму 45 972,25 грн. 12.02.2015 року зазначене рішення Апеляційним судом Львівської області залишено без змін. На час звернення до суду відкриті виконавчі провадження з примусового виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова, але відповідачі ухиляються від виконання рішення суду і кошти йому не повертають. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 4.3 кредитного договору, в разі виникнення заборгованості в погашенні кредиту та/або користування кредитом, через 14 днів з дня обумовленої дати сплати наведеної в п. 5.1 договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3 % від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. За своєю правовою природою така сума є неустойкою. Якщо зобов`язання боржником порушене, стягнення неустойки є наслідком такого порушення. Згідно вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, додаткові проценти за користування кредитом по Договору за період з січня 2017 року по березень 2017 року становлять 33750 грн., а в грудні 2018 року - 11625 грн. Зазначені суми позивач просив стягнути в судовому порядку та компенсацію за відрив від звичайних занять у розмірі 4173 грн.

У судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі з наведених у ньому мотивів.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, зазначених у заяві про перегляд заочного рішення, та просив відмовити у позові, оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування» сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, яким і є договір кредиту № 22/2008ЛФ від 04.04.2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Кредитною спілкою «Либідь», не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Оскільки, сума кредиту за вищезазначеним договором кредиту становила 20000 грн., відповідно загальний розмір неустойки (штрафу, пені), що може бути стягнутий за порушення зобов`язань не може перевищувати 10000 грн. Враховуючи те, що загальний розмір сум неустойки (штрафу, пені), які стягнуті позивачем із ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 значно перевищує визначену законом сукупну суму неустойки, станом на 01.12.2019 така перевищує 60000 гривень, відповідно стягнення додаткових відсотків, визначених п. 4.3. договору кредиту № 22/2008ЛФ від 04.04.2008 року, а також інших відсотків, штрафних санкцій за даним договором на користь позивача є неправомірним. Окрім цього, відповідно до ст.1054 ЦК України коло кредитодавців за кредитним договором обмежується банківськими та іншими фінансовими установами, заміна кредитора у зобов`язанні, що виникає на підставі договору споживчого кредиту, на особу, яка не являється кредитодавцем згідно ст. 1054 ЦК України, є неправомірною. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3 ст.512, ст.1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа, з погодження Національного Банку України. Отже, умови договору кредиту № 22/2008ЛФ від 04.04.2008 року в цілому та п. 4.3 договору кредиту не може застосовуватися до відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки, кредитні відносини, що виникли внаслідок укладеного договір кредиту не передбачаються можливості заміни кредитора - фінансової установи на фізичну особу.

Інші відповідачі а засідання з розгляду даної справи повторно не прибули із невідомих причин, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомленими шляхом надсилання судових повісток за адресою реєстрації місця проживання, від них не надходили заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.04.2008 між КС «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно якого відповідачу надано кредит на суму 20000 грн. на строк до 04.04.2010 зі сплатою за користування кредитними коштами 0,13699 % від суми залишку кредиту, за кожен день користування. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04.04.2008 між КС «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договори поруки № 22/2008ЛФ/1 та № 22/2008ЛФ/2 відповідно, за умовами яких поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору. В разі невиконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник та поручителі відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники. КС «Либідь» в особі Львівської філії виконала своє зобов`язання надавши ОСОБА_2 обумовлену суму кредиту.

Згідно договору про відступлення права вимоги від 29.03.2013 до позивача ОСОБА_1 перейшли всі права первісного кредитора у вищезазначеному зобов`язанні в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав, а також ті, які в подальшому будуть виникати на підставі основного договору.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язання за договором, ОСОБА_1 звернувся до Личаківського районного суду з відповідним позовом.

07.10.2014 Личаківським районним судом ухвалено рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12500 грн. тіла кредиту, 20972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього на суму 45 972,25 грн. та солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12500 грн. тіла кредиту, 20 972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12 500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього на суму 45972,25 грн. 12.02.2015 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 зазначене рішення залишено без змін.

Згідно ч. 4, ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, суд вважає доведеним факт укладення договору, факт переходу прав та обов`язків кредитора до позивача відносно відповідачів, факт існування заборгованості, зокрема, тіла кредиту в розмірі 12500 грн.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанцій у справі № 463/6046/15-ц, Верховний Суд прийшов до висновку, що у постанові Верховного Суду України від 02.09.2015 у справі № 6-667цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки відступлення права вимоги не спричиняє правових наслідків. Мотивуючи дану постанову Верховний Суд України вказав, що зобов`язання, які випливають з кредитного договору, укладеного кредитною спілкою, тісно пов`язані з особою кредитора, оскільки надання кредитних коштів здійснено за рахунок об`єднання грошових внесків членів кредитної спілки, тому в силу положень статті 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобов`язаннях не допускається. Разом із тим, у справі, яка переглядається, обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 посилався на ухилення відповідачами від виконання грошового зобов`язання щодо стягнення коштів за кредитним договором, підтвердженого рішення суду, яке набрало законної сили. Вказував, що в силу положень статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Тому доводи відповідача про застосування до цього спору позиції Великої Палата Верховного Суду викладеної в постанові від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16 не заслуговують на увагу, оскільки з приводу набуття права вимоги у позивача по цьому кредиту між сторонами вже розглядався спір і є остаточне рішення касаційної інстанції, яке у відповідності до положень ст.18 ЦПК України є обов`язкові до виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не виконує зобов`язання по кредитному договору.

Відповідно до ст. 554 ч.1 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно із п. 2.1 договорів поруки, поручителі зобов`язуються відповідати перед кредитодавцем в повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань, що виникають з договору № 22/2008ЛФ від 04.04.2008р. Пунктом 2.2 договору поруки передбачено, що в разі невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позичальник та поручитель відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники.

Суд враховує, що відповідно до ч.3 ст. 554 ЦК України особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто із змісту вказаної норми вбачається можливим встановлення поруки щодо виконання одного і того ж зобов`язання одночасно з боку декількох осіб. Така порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями. Лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою. Відповідно до норм законодавства у такому випадку кожен з поручителів відповідає перед кредитором разом з боржником як солідарні боржники.

Відповідно до п. 4.3 кредитного договору, в разі виникнення заборгованості в погашенні кредиту та/або процентів за користуванням кредитом, через 14 днів з дня обумовленої дати сплати наведеної в п. 5.1 договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3 % від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Суд вважає безпідставним посилання відповідача на положення п. 2 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VIII щодо сукупної суми неустойки, оскільки відповідно до положень пункту 2 Розділу IV Прикінцеві та перехідні положення дія цього закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом - 10 червня 2017 року. Крім того, як було уже зазначено вище, дане грошове зобов`язання випливає із рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, суд приходить до переконання, що оскільки заборгованість за договором №22/2008ЛФ від 04.04.2008 станом на грудень 2018 року погашена не була, таким чином позивач ОСОБА_1 має право на додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом, а тому вимоги позивача є частково підставними.

Зазначена заборгованість за своєю правовою природою є неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею), згідно вимог ст. 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

Неустойка є способом забезпечення виконання зобов`язання та наслідком його порушення. До моменту порушення зобов`язання неустойка виконує функцію забезпечення, тобто стимулює боржника до належного виконання. Якщо зобов`язання боржником порушене, стягнення неустойки є наслідком такого порушення.

Згідно вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи.

Як встановлено судом, розрахований позивачем розмір пені складає 11625 грн. в місяць, що практично дорівнює сумі заборгованість, на яку нараховується пеня.

З огляду на зазначене, беручи до уваги ступінь виконання боржником грошового зобов`язання, те, що сума боргу частково є погашеною, враховуючи принципи розумності, справедливості та співмірності невиконаного грошового зобов`язання до наслідків, які спричинені допущеним порушенням, враховуючи наявність близько 20 судових рішень, деякі з яких набрали законної сили, про стягнення з відповідачів пені за цим же договором, однак за інший період, розмір якої в сукупності істотно перевищує розмір основної заборгованості відповідачів за рішенням суду, суд приходить до висновку, що розмір неустойки підлягає зменшенню до суми 1000 грн. на місяць, що за річний період відповідатиме сумі заборгованості за тілом кредиту, й буде справедливим наслідком порушення відповідачем боргових зобов`язань, та ухвалює рішення про стягнення саме такого розміру штрафних санкцій за порушення виконання грошового зобов`язання. Відтак, стягненню підлягає пеня за чотири місяці в розмірі 4000 грн. (за період січень, лютий, березень 2017 року, грудень 2018 року, який є предметом позовних вимог).

Одночасно суд не вбачає підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача 4173 грн. компенсації за відрив від звичайних занять, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.138 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відриввід звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, встановлені Додатком до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 р. N 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2018 р. N 155), згідно з яким компенсація у цивільних справах за відрив від звичайних занять - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові у зв`язку з явкою до суду, обчислюється пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати його розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять.

Разом з тим, позивачем всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України не представлено суду розрахунку тривалості його відриву від звичайних занять, що позбавляє суд можливості перевірити чи пред`явлена ним вимога про стягнення з відповідачів 4173 грн. компенсації не перевищує розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять, тобто чи не перевищує граничних розмірів.

При цьому, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, як розподілити між сторонами судові витрати.

Порядок розподілу судових витрат визначений ст. 141 ЦПК України.

Беручи до уваги те, що позивач за подання позовної заяви звільнений від сплати судового збору як інвалід другої групи, то судовий збір слід стягнути з відповідачів на користь держави. При цьому, враховуючи, що позов задоволено на 8,81 %, то з відповідачів слід стягнути по 41,36 грн. з кожного, виходячи із сукупного розміру судового збору за пред`явлення двох позовів.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 549, 551 554 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позови - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання за період: січень, лютий, березень 2017 року, грудень 2018 року в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання за період: січень, лютий, березень 2017 року, грудень 2018 року в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в дохід держави по 41,36 грн. судового збору з кожного.

Повний текст рішення суду складено і підписано 13.11.2020.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення через місцевий суд до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач: ОСОБА_4 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя В.Я. Мармаш