Єдиний унікальний номер справи 483/1674/17 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/619/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 квітня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Колосовського С.Ю., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 15 січня 2020 року о 15 годині 48 хвилин, в приміщенні Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області під головуванням судді Казанлі Л.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Очаківської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 , про поділ в натурі майна, що є об`єктом їх спільної часткової власності,

В С Т А Н О В И Л А:

09 жовтня 2017 року ОСОБА_2 пред`явив до свого рідного брата ОСОБА_1 вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 квітня 2017 року, за ним зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 3/8 частки житлового будинку та двох земельних ділянок площею 0,1000 га та 0,0115 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Іншу 1/8 частку домоволодіння та земельних ділянок прийняв у спадщину, як обов`язкову частку, ОСОБА_1 .

Проте, і до тепер сторони не можуть дійти згоди щодо реального поділу належного їм нерухомого майна, відповідно до їх часток у ньому.

Посилаючись на наведене, позивач просив провести реальний розподіл спірного домоволодіння та земельних ділянок на яких він розташований, а також припинити на них право спільної часткової власності.

Протокольною ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 листопада 2019 року, за ініціативою представника позивача, було замінено відповідача у цій справі, а саме, ОСОБА_1 на Очаківську міську раду, а того залучено в якості третьої особи (т.1 а.с. -160).

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 січня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено (т. 1 а.с. - 235-236) .

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також на земельні ділянки площею 0,0115 га та 0,1000 га за цією ж адресою.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на будинок та дві земельні ділянки, при цьому така дія вчинена без вказівки на іншого учасника спільної власності.

Виділено в натурі у власність ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з приміщень: 2-1 площею 11,30 кв.м, 2-2 площею 6,5 кв.м, 2-3 площею 15,20 кв.м, 1-2 площею 10,5 кв.м, 1-4 площею 15,20 кв.м; господарських будівель та споруд: вбиральні «Д», сараю «В», бесідки «Г», душу «Е», басейну «№1», водоколонки «№ 2», навісу «Ж», Ѕ огорожі «№3», замощення «№І», що складає 77/100 і є цілою часткою.

Виділено в натурі у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 860,625 кв.м із земельної ділянки загальною площею 0,10 га, кадастровий номер :04:001:0033, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділено в натурі у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 115,0 кв.м, кадастровий номер :04:001:0032, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Будь-яких правовстановлюючих дій щодо ОСОБА_1 судом не приймалося.

Судові витрати віднесено на рахунок позивача.

ОСОБА_1 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення в якому залишити за ним сіни «1-1», житлову кімнату «1-3» та визнати кухню «1-2» площею 10,5 кв.м приміщенням загального користування, визнати вбиральню (туалет) «Д», душ «Е», басейн «№1», водоколонку «№2», огорожу «№3», замощення «1» та вхід в подвір`я спорудами загального користування, а також визнати сарай «В» власністю ОСОБА_1 .

Скаргу обґрунтовував невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення ним норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржене рішення суду 1 інстанції скасувати, виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи позов, суд 1 інстанції виходив з того, що вимоги позивача про виділ йому частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , слід провести за варіантом № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 05 березня 2019 року №115-059. Порядок користування земельними ділянками, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 визначено за варіантом АДРЕСА_2 висновку вказаної вище експертизи, згідно з додатком № 7, оскільки цей варіант відповідає розподілу житлового будинку та побажанням позивача.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не в повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх невірними, необґрунтованими та незаконними.

За Конституцією України, ст. ст. 4. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Зазначене рішення не у повній мірі відповідає вище виписаному.

Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. ст. 48, 50, 175 ЦПК України (2017 р.) на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас, позивач не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів і третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.

Сторонами в справі можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Відповідачем в цивільному процесі є особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими позовними вимогами.

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

При цьому, в силу ст. 46, 47 України (2017 р.) відповідач повинен мати процесуальну правоздатність (здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони) та цивільну процесуальну дієздатність (здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність).

Цивільну правоздатність мають усі фізичні та юридичні особи.

Цивільну процесуальну дієздатність мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

При цьому цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у день її смерті.

Результати аналізу зазначених правових норм дають підстави для висновку про те, що чинним законодавством України передбачено, що лише позивачеві надана можливість вибору особи - відповідача, якій він адресує свої вимоги, і якщо той помилився з вибором відповідача, то таке слід визнати пред`явленням позову до неналежного відповідача, що тягне за собою, як наслідок, відмову у позові, що не позбавляє позивача можливості заявити новий позов, але вже до належного відповідача.

Якщо представництво сторони по справі здійснювалося її представником, то всі дії представника, вчинені в межах його повноважень, є обов`язковими і для довірителя.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись у жовтні 2017 року до суду з позовом до свого брата ОСОБА_1 , просив провести поділ в натурі майна, що є об`єктом їх спільної часткової власності.

У судовому засіданні, яке відбулося 07 листопада 2019 року, представник позивача ОСОБА_3 заявив клопотання про залучення до справи у якості відповідача Очаківську міську раду та заміну процесуального статусу ОСОБА_1 з відповідача, на третю особу, яке суд 1 інстанції, виходячи із змісту процесуальних документів, що є у справі, задовольнив та розглядав ті ж позовні вимоги ОСОБА_2 , але вже до Очаківської міської ради, як відповідача (т. 2 а.с. 168).

За загальним процесуальним правилом, суд має сприяти залученню до розгляду справи всіх осіб, прав та інтересів яких стосується виниклий спір. При цьому, такі дії суду, носять лише рекомендаційно-роз`яснювальний характер. Визначати відповідача у справі, має право лише позивач. Захист своїх прав та інтересів ці особи реалізують за допомогою широких процесуальних прав і гарантій. Натомість незалучення кого-небудь з них до розгляду справи як і залучення в неналежному статусі позбавляє їх цієї можливості.

У контексті наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову до Очаківської міської ради, через відсутність належного суб`єктного складу учасників процесу. Виходячи з аналізу зазначених норм права та системного аналізу заявлених позовних вимог, наведених вище, Очаківська міська рада, за даними позовними вимогами, не є належними відповідачами.

Предметом спору у цій справі є правовідносини, які виникають з права спільної часткової власності на майно, які і повинні вирішуватися за участі співвласників.

Суб`єктивний момент права власності на річ складається з поєднання прав володіння, користування та розпорядження, які є завершальним моментом об`єктивізації волі суб`єкта у праві на річ, чому відповідно протистоїть абсолютний об`єктивний момент права власності як обов`язок усіх визнавати та утримуватися від порушення такого права. Отже, право на річ як таке, що не пов`язане із особистістю власника, не припиняється зі смертю власника, а переходить до правонаступника за законом чи договором у відповідний процедурі.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спірні правовідносини можуть бути вирішені між особами, які не є співвласниками майна та без участі як сторони, особи, яка є співвласником, але не залучена до справи як відповідач, а тому його рішення, де такі висновки є, не може бути визнано законним і воно не може залишатися в силі.

У зв`язку з цим, та з врахуванням того, що в апеляційній інстанції не вирішується питання про залучення до участі у справі осіб, яких позивач, а за ним і суд 1 інстанції, не залучили до участі у справі в якості відповідача, співвідповідача, то оскаржене рішення слід скасувати і відмовити ОСОБА_2 у позові.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності.

У відповідності до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ частки із спільного майна не допускається згідно чинного законодавства або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року № 7 роз`яснює, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, коли кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом. Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, 12 квітня 2017 року за ОСОБА_2 зареєстровано право спільної часткової власності на 3/8 частки житлового будинку та двох земельних ділянок площею 0,1000 га та 0,0115 га за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.16-18).

Іншу 1/8 частку домоволодіння та земельних ділянок отримав у спадщину у виді обов`язкової частки його брат ОСОБА_1 , але не оформив на своє ім`я правовстановлюючих документів, що підтверджується матеріалами спадкової справи, яку будо відкрито після смерті ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 172-230), що повністю узгоджується з положеннями ст. ст. 1268,1270.

При цьому, відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, сторонами по даному позову можуть бути брати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

І саме, виходячи з названої логіки, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 . Проте у подальшому, під час розгляд судом першої інстанції зазначеного позову, представник позивача у судовому засіданні 07 листопада 2019 року заявив клопотання про залучення в якості відповідача Очаківську міську раду, а відповідача ОСОБА_1 в якості третьої особи (т. 1 а.с.160).

Очаківський міськрайонний суд задовольнив вказане клопотання, що є не припустимим.

За такого, слід вважати, що позов подано до неналежного відповідача і суд 1 інстанції його саме так і розглянув.

Між тим, згідно з пунктами 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою, другою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним, не закриваючи провадження у справі.

За змістом наведених норм ЦПК України, з`ясувавши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, суд має роз`яснити позивачеві право на подачу заяви про заміну відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача.

Суд першої інстанції, в порушення вимог ч. 4 ст. 12, ст. 51 ЦПК України, зазначене вище не врахував, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Оскільки позивач пред`явив позов до неналежного відповідача і усунути ці недоліки розгляду справи на стадії апеляційного перегляду, з урахуванням повноважень суду апеляційної інстанції, неможливо, тому колегія приходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення - про відмову у задоволенні позову з підстав пред`явлення його до неналежного відповідача.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 січня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Очаківської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 , про реальний розподіл житлового будинку та земельних ділянок відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: С.Ю. Колосовський

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 14 квітня 2020 року.