Єдиний унікальний номер судової справи 490/5342/18
Номер провадження 22-ц/812/551/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

13 квітня 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 21 жовтня 2019 року, під головуванням судді Чулупа О.С. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Обслуговуючий гаражний кооператив «Ракета», про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Обслуговуючий гаражний кооператив «Ракета», про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, увійшов гараж АДРЕСА_2 , в Обслуговуючому гаражному кооперативі «Ракета».

За життя ОСОБА_4 заповіт не складав.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які, як син та дружина, є єдиними спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 , постійно приживаючи з останнім на момент його смерті, вважали себе такими, що належним чином прийняли спадщину.

Про наявність у спадкодавця права власності на вищевказаний гараж позивачі дізнались лише у липні 2017 року, проте у зв`язку із тим, що останні проживають у місті Ялта Автономної Республіки Крим, яка є тимчасово окупованою територію, вони позбавлені можливості вільно та безперешкодно приїздити до міста Миколаєва з метою оформлення своїх спадкових прав.

Посилаючись на викладені обставини, вважаючи що строк для подання заяви про прийняття спадщини пропущено ними з поважних причин, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визначити їм додатковий строк терміном в шість місяців для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , а саме на гараж АДРЕСА_2 , в Обслуговуючому гаражному кооперативі «Ракета».

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, виходячи з наступного.

Так, ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачами не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду з таким висновком погоджується, з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За положеннями ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом.

У ст.1261 ЦК України зазначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1220, ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1270 ЦК України).

При цьому, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто, в названий вище строк подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За правилами ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 ст.1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. При цьому, необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя визнана тимчасово окупованою територією.

Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (ч.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Статтею 11-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 15 лютого 1959 року, позивач ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_4 (а.с.9).

Згідно свідоцтва про народження, виданого 15 березня 1960 року, позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.10).

З копії свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Ялта Автономна Республіка Крим (а.с.7).

При цьому, відомості про постійне і точне місце проживання спадкодавця та зареєстроване місце проживання позивачів саме на час смерті ОСОБА_4 , про вжиття чи невжиття спадкоємцями офіційних дій із прийняття спадщини чи відмови від неї у встановленому національним законодавством України порядку, а також про складання чи не складання на території АРК, до її тимчасової окупації, спадкодавцем заповіту, у матеріалах справи відсутні.

За життя ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28 липня 1994 року належав гараж АДРЕСА_2 , що розташований в Обслуговуючому гаражному кооперативі «Ракета» (а.с.13,14).

Листом приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Сірякової О.В. на усний запит Тимчук О.Д., щодо подання від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , роз`яснено, право позивачів на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки вони відповідно до ст.1272 ЦК України вважаються такими, що не прийняли спадщину (а.с.8).

Скориставшись своїм правом на звернення до суду за захистом порушеного права, позивачі пред`явили зазначений позов, проте в ньому не зазначили причин пропуску строку, які можна було б визнати поважними і визначити додатковий строк для прийняття спадщини. Зокрема, як на поважні причини пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини позивачі посилались на те, що вони не знали про наявність спадкового майна.

Разом з тим, необізнаність позивачів про наявність спадкового майна не є поважною причиною для визначення останнім додаткового строку для прийняття спадщини.

Слід також звернути увагу, що з дня смерті спадкодавця ( ІНФОРМАЦІЯ_2 2012 року) та подання позивачами у червні 2018 року позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом пройшло шість років, а тому зазначені позивачами підстави для задоволення позову не можуть бути визнані такими, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для подання заяви про прийняття спадщини.

Не мають правого значення для вирішення справи і посилання позивачів на факт постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки вразі підтвердження такого факту, останнє виключає необхідність визначення позивачам додаткового строку для прийняття спадщини.

Зважаючи на викладене та враховуючи положення ч.1 ст.13 ЦПК Украни, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали доказів на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судове рішення суду першої інстанцій є достатньо мотивованим та таким, що відповідає нормам закону.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржене рішення без змін.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу позивачів залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 14 квітня 2020 року