Дата документу 24.06.2020 Справа № 337/384/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/384/20 Головуючий у 1 інстанції: Каряка Д.О.
Провадження № 22-ц/807/2056/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.01.2018р. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. На даний час вони з відповідачем припинили подружні відносини, разом не мешкають, до суду подано позов про розірвання шлюбу. Після припинення шлюбних відносин їх син залишився проживати з нею. Вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . За цією адресою вона зараз фактично проживає разом з сином, але дитина ніде не зареєстрована, що перешкоджає реалізації прав дитини, оскільки вона не може влаштувати дитину в дитячий заклад, тощо. З метою реєстрації місця проживання дитини вона звернулась до Департаменту реєстраційних послуг ЗМР з відповідною заявою, але в задоволенні заяви було відмовлено, оскільки нею не додано до заяви згоди батька дитини, який проживає окремо, про здійснення реєстрації місця проживання дитини разом з нею. В усній бесіді з відповідачем останній відмовився надавати таку згоду, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду.

Посилаючись на вказані обставини, просила надати їй дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , без письмової згоди батька ОСОБА_1 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2020 року позов задоволено, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 840,80 грн..

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині розподілу судових витрат, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необгрунтованість стягнення з нього судових витрат на порушення вимог процесуального права, просить скасувати рішення суду в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у своїй позовній заяві ОСОБА_2 вказувала, що наміру стягувати судові витрати не має. Формулювання змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача, тому суд, в силу принципу диспозитивності, не може вийти за межі позовних вимог. У зв`язку із чим, суд першої інстанції фактично розглянув вимоги, які не були заявлені позивачем.

Отже, рішення оскаржується ОСОБА_1 тільки в частині стягнення судових витрат.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Позивач ОСОБА_2 та районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району як орган опіки та піклування подали заяви про проведення апеляційного розгляду за їх відсутності, що відповідає приписам ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його адвоката Силкіну Н.І., які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за такими підставами.

До судових витрат у цивільних справах відповідно до ч. 1 статті 133 ЦПК України належать судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи.

Згідно з ч. 3 статті 133 ЦПК України до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи належать такі: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки її до розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Судом встановлено, що, звертаючись до суду з позовом у лютому 2020 року, ОСОБА_2 сплатила судовий збір в сумі 840,80 грн. (а.с. 1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції на підставі ст. 141 ЦПК України стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилається на відсутність в позовній заяві вимоги ОСОБА_2 до нього про компенсацію судового збору, тому вважає, що у зв`язку із вказаною обставиною суд першої інстанції не повинен був вирішувати питання про покладення на нього судових витрат.

Встановлено, що в позовній заяві ОСОБА_2 дійсно указала про відсутність в неї наміру стягувати судові витрати (а.с. 7).

Але такі обставини не спростовують змісту статті 141 ЦПК України, у якій чітко визначено, що судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, оскільки позов задоволено судом повністю, то вся сума судового збору належить до компенсації позивачу за рахунок відповідача у справі.

Та це процесуальне питання вирішується судом без відповідної заяви позивача, що слідує з положень статей 141, 265 ЦПК України щодо змісту судового рішення, у якому таке питання підлягає вирішенню в обов`язковому порядку.

Дослідження судом та можливість відмови у стягненні інших судових витрат залежить, зокрема, від позиції позивача, але це питання не стосується саме судового збору, який в обов`язковому порядку присуджується позивачу, позов якого задоволено.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині не спростовують та на їх правильність не випливають.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не допущено порушень процесуального права, на які посилається апелянт, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення в оскаржуваній частині без змін.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-ІХ (далі Закон № 540-ІХ).

З змістом підпункту 3 пункту 12 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» вказаного Закону № 540-ІХ під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 384, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів. витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 141, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2020 рокуу цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складений 25 червня 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.