П О С Т А Н О В А

іменем України

19 листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора м.Києва на рішення Печерського районного суду м.Києва від 14 січня 2020 року у справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах Київської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель і споруд,-

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 звернувся до суду із вказаним позовом в інтересах Київської міської ради, який мотивував тим, що що під час здійснення процесуального керівництва за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0003927 від 25 липня 2014 року встановлено факт привласнення земельної ділянки, яка належить територіальній громаді м.Києва таьрозташована по АДРЕСА_1 площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029. Зокрема, під час обстеження у лютому 2017 року даної земельної ділянки Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації з`ясовано, що на земельній ділянці невстановленими особами розміщено будівельний майданчик, на якому ведуться будівельні роботи.

Вказував, що свого часу на спірній земельній ділянці по АДРЕСА_1 був розташований житловий будинок, який належав ОСОБА_2 14 грудня 1979 року в будинку сталась пожежа, будинок згорів повністю та відновленню не підлягав, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Печерської районної ради народних депутатів м.Києва № 528 від 19 грудня 1979 року. Вказаним рішенням ОСОБА_2 на родину з трьох осіб надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та відселено їх на постійне проживання за вказаною адресою. Вважає, що попередній власник будинку ОСОБА_2 втратив право власності на будинок та право користування земельною ділянкою з моменту його відселення з родиною, сама ж ділянка залишилася у комунальній власності територіальної громади м.Києва, а тому ОСОБА_2 не міг передати такі права відповідачу ОСОБА_1 . Посилається, що відповідачем порушено право Київської міської ради на володіння та користування вказаною земельною ділянкою, оскільки право користування

- 2 -

ділянкою відповідачу не надавалось.

У зв`язку з наведеним просив зобов`язати відповідача повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , привівши ділянку у придатний для використання стан, шляхом звільнення від будівель і споруд.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 14 січня 2020 року в задоволенні позову прокурору відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, Перший заступник прокурора м.Києва подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким вимоги прокурора задоволити в повному обсязі,посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матріального права.

Скарга мотивована тим, що суд не взяв до уваги відсутність в матеріалах справи доказів прийняття Київською міською радою рішення про відведення будь-яким особам спірної земельної ділянки, яка належить до комунальної власності. Висновки суду про те, що право ОСОБА_2 на користування спірною ділянкою по АДРЕСА_1 після його відселення не припинялося є невірними, оскільки ОСОБА_2 після пожежі з родиною було надано інше постійне житло, відповдіно його право користування ділянкою припинилося згідно ст.36 ЗК УРСР. Вважає, що рішення Печерського районного суду м.Києва від 07 лютого 2012 року, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на частину будинку не є преюдиційним в даній справі. Необхідно враховувати загальні підстави набуття права власнсоті, передбачені ст.ст.328, 331 ЦК України. Також безпідставними є висновки суду про набуття ОСОБА_1 в силу положень ст.120 ЗК України і ст.377 ЦК України права користуавння ділянкою після придбання частини будинку, а посилання на кримінальне провадження № 0003927 необгрунтовані, оскільки ідсутність події кримінального правопорушення не свідчить про відсутність порушення прав в цивільному судочинстві. З огляду на те, що право власнсоті на нерухоме мйно по АДРЕСА_1 та право користвання земельною ділянкою за цією адресою зареєстроване за Компанією у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері Трейд ЛП», суд необгрунтовано не залучив дану особу до участі у справі, як особу на парва якої може вплинути судове рішення.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу та доповнення до відзиву, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне та обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги прокурора є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції прокурор Київської міської прокуратури (назву змінено з Прокуратури м.Києва) подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Печерського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник Київської міської ради належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується його розпискою (т.2 а.с.249), до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час розгляду справи, через його представника, до суду не з`явився, причин неяви не повідомив.

Від представника відповідача адвоката Охріменка О.О. електронною поштою до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на наявність у нього позитивного тесту на COVID-19.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені

- 3 -

стороною причини неявки буде визнано поважними.

Суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки представника відповідача з таких міркувань.

По-перше, з доданого до заяви тесту на COVID-19неможливо встановити представник відповідача хворіє чи вже одужав і у нього виявлені титри антитіл до коронавірусної хвороби.

При цьому, посилаючись на неможливість явки до суду, представник відповідача не надав суду доказів про те, що на даний час він хворіє на коронавірусну хворобу, зокрема, що у встановленому порядку звернувся до лікаря і проходить лікування (перебуває на лікарняному). Або, що в даний час за відповідним приписом лікаря перебуває на самоізоляції і внесений до відповідної системи даних і не працює, що у свою чергу могло б свідчити про перешкоди у явці до суду. Згідно п.п.20-22 постановиКМ України № 641 від 22 липня 2020 року про осіб, які мали контакт з пацієнтом з підтвердженим випадком COVID-19 і підлягають самоізоляції, лікуючим лікарем до системи вноситься відповідна інформація (перелік з 11 пунктів), зазначена у п.24 цієї постанови.

По-друге, встановлений постановою КМ України від 11 березня 2020 року карантин, у зв`язку із поширенням хвороби COVID-19, на даний час є адаптивним і не перешкоджає явці до суду учасника справи. Так постановою КМУ від 04 травня 2020 року № 343 дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів, а постановою КМУ від 20 травня 2020 року № 392 запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених п.3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м.Києві). Зокрема, дозволено із 22 травня 2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні, а з 25 травня 2020 року - перевезення пасажирів метрополітенами.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

По-третє, колегія суддів враховує, що це вже друга заява представника відповідача, який раніше вже подавав заяву аналогічного змісту про відкладенняу зв`язку із поширенням COVID-19, яка судом задоволена.

По-четверте, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

- 4 -

Дана позовна заява не знаходить свого вирішення близько чотирьох років, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду.

І по-п`яте, відхиляючи клопотання про відкладення справи суд враховує, що відповідач подав апеляційну відзив на апеляційну скаргу з доповненнями, в якому грунтовно і змістовно виклав свою позицію щодо законності і обгрунтованості судового рішення та викладених у рішенні висновків суду. Київський апеляційний суд створив учасникам процесу в даній справі належні умови для ознайомлення із рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів.

З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, а вказані у його заяві про відкладення розгляду причини неявки визнати неповажними.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 отримала в користування земельну ділянку по АДРЕСА_3 під індивідуальне житлове будівництво строком на 50 років з правом продовження цього строку на підставі договору на право забудови земельної ділянки, укладеного від 14 серпня 1948 року між нею та Житловим управлінням Печерського району м.Києва.

Постановою виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 06 грудня 1944 року № 286/2 «Про впорядкування найменувань площ, вулиць та провулків міста Києва» у 1944 році АДРЕСА_5 була перейменована на АДРЕСА_1, що стверджується архівною довідкою від 27 червня 2018 року № 068/02-12/1313. Це ж підтверджується листом Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 11 грудня 2019 року № 062/14-16783(И-2019), згідно якого садиба за адресою: АДРЕСА_1 раніше мала адресу: АДРЕСА_4 .

Рішенням виконавчого комітету міської ради депутатів трудящих № 963 від 11 червня 1957 року, за результатами розгляду представлених матеріалів Бюро технічної інвентаризації по обміру земель забудованих кварталів і пропозиції комісії про реєстрацію документів на право користування земельними ділянками, виконаних згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1952 року № 2007, виконавчий комітет міської ради депутатів трудящих

- 5 -

постановив, зокрема, по Печерському району №№ 2824, 2758, 2852, 2838, 2867 загальною площею - 1,857001 кв.м. - зареєструвати за землекористувачами забудованих кварталів землі загальною площею 678499 кв.м. До вказаного рішення додається перелік земельних ділянок в кварталі № 2758 Печерського району, де в тому числі вказана адреса АДРЕСА_4 .

Також судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 07 жовтня 1975 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_2 з іншого боку, останній набув у власність 2/3 частини житлового будинку загальною площею 72,4 кв.м. з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 . Продаж було здійснено на підставі рішення виконавчого комітету Печерської районної ради депутатів трудящих м.Києва № 620/1 від 23 вересня 1975 року.

Попередні власники житлового будинку ОСОБА_4 і ОСОБА_5 успадкували по 1/3 частині вказаного будинку по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 листопада 1973 року.

Право власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку ОСОБА_2 набув на підставі рішення Печерського районного суду м.Києва від 07 лютого 2012 року у справі № 2-4248/11 за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Вказаним рішення позов задоволено та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину будинку по АДРЕСА_1 , власником якої була померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Рішення суду набрало законної сили і Київською міською радою не оскаржувалося.

14 липня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено два нотаріально посвідчені договіри купівлі-продажу, за якими ОСОБА_1 придбав у власність 2/3 та 1/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . Договори зареєстровані у Державному реєстрі за номерами № 5127 та № 5130 відповідно.

13 лютого 2017 року відбулась державна реєстрація права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:102:0029, за ОСОБА_1 , номер запису про інше речове право 18992111, підстава реєстрації - заява ОСОБА_1 від 11 лютого 2017 року, ч.1 ст.377 ЦК України, ч.1, ч.2 ст.120 ЗК України.

Постановою слідчого СВ Печерського УП ГУНП в м. Києві від 25 квітня 2019 року закрите кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 липня 2014 року за № 0003927 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.1971, ст.356 КК України, досудове розслідування у якому здійснювалося за фактом самоправних дій ОСОБА_1 , пов`язаних із зайняттям ним земельної ділянки по АДРЕСА_1 з метою привласнення вказаної території. Кримінальне провадження закрито на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю події кримінального правопорушення з чим погодився прокурор.

Окрім того, судом встановлено, що на момент розгляду даної справи право власності на об`єкт нерухомості у вигляді садибного (індивідуального) житлового будинку з нежитловими приміщеннями і паркінгом на земельні ділянці площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029, по АДРЕСА_1 зареєстровано за Компанією у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері Трейд ЛП», що стверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які містяться в матеріалах справи (т.1 а.с.149-159).

Вказані Інформаційні довідки містять відомості про наявність зареєстрованого права власності на земельну ділянку площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029 у Територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради та відомості про зареєстроване право користування цією земельною ділянкою за Компанією у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері Трейд ЛП» (т.1 а.с.154).

- 6 -

Стосовно правочинів, відповідно до яких право власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , перейшло до Компанії у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері Трейд ЛП», то вказані правочини є предметом судового розгляду в іншій цивільній справі № 757/30971/18-ц за позовом Київської міської ради, яка перебуває в провадженні Печерського районного суду м. Києва. Рішення у вказаній справі судом ще не прийнято.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 і житловий будинок, власником якого є Компанія у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері Трейд ЛП», утворився в результаті реконструкції будинку, власником якого був ОСОБА_1 . При цьому матеріали справи не містять документів, які підтверджують погодження вказаної реконструкції органами державного архітектурно-будівельного контролю.

Наведеніобставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 набуте відповідачем ОСОБА_1 правомірно на підставі договорів купівлі-продажу житлового будинку від 14 липня 2014 року в силу положень ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, виходячи з принципу цілісності та нерозривності земельної ділянки та об`єкту нерухомого майна, що на ній розташований. Вказані договори купівлі-продажу не визнані недійсними, а тому відповідно до ст.204 ЦК України діє презумпція їх правомірності. Це ж підтверджуєтьсяздобутими в ході досудового розслідування у кримінальній справі доказами, які підтверджують факт правомірного набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та відповідно права на користування земельною ділянкою, на які розташовано вказаний будинок.

При цьому суд керувався тим, що відповідно до положень ст.92 ЗК УРСР 1970 року попередній власник будинку ОСОБА_2 після пожежі не втратив право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , оскільки відновив будинок і в подальшому ним користувався, що встановлено рішенням Печерського районного суду м.Києва від 07 лютого 2012 року в справі № 2-4248/11.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, які зроблені з порушенням норм процесуального права та є передчасними.

Вирішуючи спір суд не врахував, що на момент розгляду даної справи право власності на об`єкт нерухомості у вигляді садибного (індивідуального) житлового будинку з нежитловими приміщеннями і паркінгом на земельні ділянці площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029, по АДРЕСА_1 зареєстровано за Компанією у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері Трейд ЛП», що стверджується інформаційнимидовідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як встановлено судом, розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 і житловий будинок, власником якого є Компанія у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері Трейд ЛП», утворився в результаті реконструкції будинку, власником якого був ОСОБА_1 .

Також, Інформаційні довідки містять відомості про зареєстроване право користування спірною земельною ділянкою площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029 по АДРЕСА_1 за Компанією у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері Трейд ЛП».

Отже, відповідач ОСОБА_1 не є ні власником нерухомого майна по АДРЕСА_1 , ні користувачем земельної ділянки з кадастровим номером :82:102:0029 за цією ж адресою, яка є предметом спору і яку просить повернути Київській міській раді

- 7 -

прокурор, звільнивши її від будівель і споруд.

Речові права на нерухоме майно, як і речове право користування ділянкою на час розгляду справи належать Компанії у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері Трейд ЛП», яка не єучасником справи.

При цьому колегія суддів враховує, що згідно ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

А згідно ч.4 ст.3 цього Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону.

Відповідачем у справі може бути фізична або юридична особа, а також держава (ч.2 ст.48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.

Аналогічні роз`яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (п.49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.п.37,54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.4); від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (п.31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (п.63); від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17; від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.71)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі, а є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.37,44), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.39); від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (п.75); від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.74)).

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (п.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц).

Якщо заявлені позивачем позовні вимоги, стосуються окрім відповідача ще й прав та законних інтересів інших осіб, які не залучені до участі у справі, підстави для задовлення вимог відсутні.

- 8 -

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не є ні власником нерухомого майна, ні користувачем спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а отже не є належним відповідачем у цій справі.

Колегія суддів прийшла до висновку, що належним відповідачем за вимогами прокурора є Компанія у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері Трейд ЛП», яка згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником будинку і користувачем спірної ділянки по АДРЕСА_1 , та безпосередніх прав і обов`язків якої стосуються вимоги прокурора про повернення спірної ділянки та знесення розташованих на ній будівель і споруд.

Водночас колегія суддів вважає, що порушення судом норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення спору.

Позов прокурора не підлягає до задоволення, як таких, що пред`явлений до неналежного відповідача.

При цьому колегія суддів враховує, що процесуальний закон (ст.51 ЦПК України) не предбачає можливість залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції з огляду на те, що спір по суті вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного перегляду здійснюється лише перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення в межах, встановлених ст.367 ЦПК України. Це по-перше.

По-друге, відповідно до п.8 ч.1 ст.411 ЦПК України за наслідками розгляду касаційної скарги судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Тобто, ухвалення судового рішення, яке стосується прав та інтересів особи, що не була залучені до участі у справі, є процесуальним порушенням і безумовною (обов`язковою) підставою для скасування відповідного рішення касаційною інстанцією, оскільки апеляційний суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі.

Недотримання цих процесуальних гарантій в тому числі буде порушувати положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства і яка передбачає право особи на справедливий розгляд її справи судом, який вирішить спір щодо її прав та обов`язків цивліьного характеру, про що неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

З огляду на те, що Компанія у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері Трейд ЛП» не залучена до участі у розгляді справи, що унеможливлює вирішення спору без участі даної особи, вимоги прокурора не підлягають до задоволення.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга прокурора не містить доводів щодо незаконності рішення в частині невірного визначення відповідача, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

- 9 -

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм процесуального та матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції порушив норми процесуального права, невірно установивши належність відповідача, колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог процесуального закону та з урахуванням наведених вище правових висновків Верховного Суду.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищенаведене мотивувальна частина рішення Печерського районного суду м.Києва від 14 січня 2020 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора м.Києва задоволити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 14 січня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м.Києва від 14 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: