ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8102/20 Справа № 213/4951/19 Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2020 року, ухваленого суддею Нестеренком О.М. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 17 липня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про про стягнення моральної шкоди, завданої смертю працівника.

Просила суд стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, 207 812,00 грн. без утримання податків та зборів.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є дружиною померлого ОСОБА_2 , який працював на підприємстві АТ «Південний ГЗК» у період з 03.12.1982 року по 06.01.1993 року.

Смерть її чоловіка сталася внаслідок нещасного випадку, який відбувся з ним 26 грудня 1982 року під час виконання трудових обов`язків при вивантаженні запасних частин з кузова електрокари, про що складено Акт № 35а від 27.12.1982 року.

В результаті нещасного випадку чоловік отримав тяжку черепно - мозкову травму, у зв`язку з чим був вимушений постійно лікуватися.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Причиною смерті зазначено наслідок перенесення черепно - мозкової травми (1982р.) у вигляді посттравматичного арахноінцефаліту.

Позивач зазначила, що втрата чоловіка призвела до сильного душевного болю та глибоких моральних страждань, нервового потрясіння, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу та психологічному дискомфорті. Усвідомлення того, що її життя могло б скластися по іншому, якщо б чоловік не помер, завдає їй ще більшого душевного болю та моральних страждань.

Смертю чоловіка позивачу завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 44 розміри мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020 року, тобто у розмірі 207 812,00 грн.

Вважає, що зазначений розмір моральної шкоди відповідає принципам розумності, виваженості і справедливості та буде еквівалентним моральним стражданням, завданим їй смертю чоловіка.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди, завданої смертю працівника задоволені частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 180 000 (сто вісімдесят тисяч) гривень, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 1800 (одна тисяча вісімсот) грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі, відповідач АТ «ПІВДГЗК», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішення, обставинам справи, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про повну відмову позивачу ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог.

При цьому, скаржник вказує, що в оскаржуваному рішенні суд виклав позицію позивача, аргументи надані відповідачем, враховані не були, зокрема зазначає, що відповідно до Акту №35 про нещасний випадок на виробництві від 27.12.1982 року встановлена необережність потерпілого при вивантажені запасних частин в зимовий період року, що свідчить про відсутність вини підприємства в отримані чоловіком позивача травми, як наслідок відсутня вина роботодавця в отриманні позивачем моральних страждань.

Окрім того, відповідач зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу, який би свідчив про причинно-наслідковий зв`язок смерті чоловіка позивача з наслідками раніше отриманої травми саме на виробництві відповідача. Вказує, що оскільки вина та причинно-наслідковий зв`язок між винним, протиправним діянням та настання смерті чоловіка позивача, ОСОБА_1 не доведено, у відповідача відсутній обов`язок відшкодовувати моральну шкоду, завдану смертю чоловіка.

Також скаржник вказує на те, що події, які стали підставою звернення позивача до суду, мали місце до 01.09.2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, а тому до вказаних правовідносин не може бути застосовано вимоги діючого ЦК України. Відповідно до норм ЦК УРСР в редакції 1963 року, в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, або на день його смерті мали право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Позивачем до позовної заяви не додано жодних доказів на підтвердження факту перебування на утриманні померлого. Вищезазначене свідчить про те, що для відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, відсутні правові підстави, оскільки вину АТ «ПІВДГЗК» у заподіянні такої шкоди позивачу та протиправність діяння підприємства у визначеному законом порядку не встановлено, а позивачем не доведено наявності моральної шкоди, тому є підстави стверджувати, що причинний зв`язок між шкодою та протиправним діянням відповідача - відсутній.

Відповідач не погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди, вважає його таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості внаслідок його завищеності.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить його змінити, збільшивши, стягнутий судом розмір відшкодування моральної шкоди до заявлених у позові вимог, а саме стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 207 812,00 грн.

Позивач вважає, що судом не враховано, що на час смерті чоловіка їй було лише 27 років, вона не працювала і доглядала за двох річним сином, тобто повністю перебувала на утриманні чоловіка, який був годувальником в їх родини. Звістка про його смерть привела її у великий розпач, вона не знала як їй жити далі та виховувати малолітнього сина без батька та без його чоловічої підтримки. Зазначає, що негативні зміни у її житті є незворотними, оскільки чоловіка не повернути до життя, що завдає їй душевного болю та моральних страждань, через смерть чоловіка вона зазнала сильного нервового потрясіння. Скаржник вважає, що судом не було враховано положення ч.3 ст.23 ЦК України та визначивши до стягнення розмір моральної шкоди суд не в повній мірі виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , відповідач АТ «ПІВДГЗК» просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, позивач ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу АТ «ПІВДГЗК».

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг сторін і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, тоді, як апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а рішення суду зміні в частині визначеного судом до стягнення розміру моральної шкоди, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.9).

Згідно з записами у трудовій книжці, ОСОБА_2 працював на підприємстві відповідача з 03.12.1982 по 06.01.1993 /а.с.15-19/.

Відповідно до Акту форма Н-1 №35а про нещасний випадок на виробництві від 27.12.1982 нещасний випадок відбувся 26 грудня 1982 року в Аглоцеху електромайстерні з електрослюсарем 4 розряду ОСОБА_2 , який при виконанні робіт по вивантаженню вібраторів з кузова електрокари спіткнувся та вдарився головою об борт електрокари. Причиною нещасного випадку зазначено: необережність потерпілого при вивантаженні запасних частин у зимовий період року. Звільнений від роботи з 27.12.1982 року по 9.01.1983 року. ЛФТ довідка №142-12. Діагноз: забій голови /а.с.11-14/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджено копією відповідного свідоцтва. Причина смерті: наслідок перенесеної черепно-мозкової травми (1982р.) у вигляді посттравматичного арахноінцефаліту /а.с.10/.

Суд першої інстанції, частково, задовольняючи позовні вимоги позивача керувався нормами статей 440-1 ЦК УРСР, ст.ст.1167, 1168 ЦК України, ст.153 КЗпП України, ст.13 Закону України «Про охорону праці» й виходив з того, що смертю чоловіка, пов`язаною з нещасним випадком на виробництві, наслідком якого стало ушкодження здоров`я, позивачу завдано моральної шкоди, у зв`язку із чим поклав обов`язок відшкодувати позивачу, як дружині потерпілого моральну шкоду на АТ «ПІВГДЗК».

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та не погоджується із доводами відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову та їх наявності про відмову позивачу у задоволенні її позовних вимог у зв`язку з подачею позову до неналежного відповідача, а також завищенним розміром відшкодування моральної шкоди, при цьому частково погоджується із доводами позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довеститі обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно статті 6 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом компенсації моральної шкоди.

У відповідності до статті 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК УРСР не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК УРСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК УРСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК УРСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК УРСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК УРСР є загальною нормою, такою, що регулює делікатні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її батька в результаті нещасного випадку на виробництві не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК УРСР.

Також, відповідно до ч.2 ст.456 ЦК УРСР в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Нормами ч.1,3 ст.13 ЗУ «Про охорону праці», встановлено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників в галузі охорони праці.

Також, у відповідності до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності згідно ст.83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються.

Дана норма, також регламентується п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Відповідно ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Виходячи з аналізу зазначеної норми закону вбачається, що право на відшкодування моральної шкоди чоловікові, дружині, батькам, дітям, а також особам, які проживали з померлим однією сім`єю виникає у разі, якщо встановлено причинний зв`язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров`я на виробництві.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст.1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Судом першої інстанції встановлено, що внаслідок незабезпечення відповідачем безпечних умов праці, що призвело до нещасного випадку в результаті, якого чоловік позивача отримав тяжку черепно-мозкову травму, яка в подальшому стала причиною його смерті, а позивач втратила свого чоловіка, близьку їй людину, втрата є такою, що не може бути відновлена, а тому її душевні страждання будуть тривати і надалі.

Статтею 153 Кодексу законів про працю України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Висновок суду, що чоловік позивача - ОСОБА_2 помер в зв`язку з отриманою через нещасний випадок на підприємстві відповідача, тяжкою черепно-мозковою травмою, яка в подальшому стала причиною його смерті, колегія суддів вважає вірним і не погоджується із доводами відповідача, що позивачем не доведено факт перебування на утриманні померлого, оскільки, як правильно встановив суд першої інстанції та зазначив у рішенні, на час смерті чоловіка їх спільній дитині було два роки, позивач була тимчасово непрацездатною і разом з малолітньою дитиною знаходилася на утриманні чоловіка.

Окрім того, колегія суддів також не погоджується із доводами відповідача про те, що причинно-наслідковий зв`язок смерті чоловіка позивача з отриманим раніше ушкодженням здоров`я на підприємстві відповідача не підтверджено висновками відповідних медичних закладів, з огляду на те, як правильно зазначив суд у рішенні, свідоцтво про смерть чоловіка позивача - ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 23.11.1995 є документом, згідно з Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України №124 від 03.07.1995, документом який підтверджує причинно - наслідковий зв`язок смерті останнього з отриманим раніше ушкодженням здоров`я на підприємстві відповідача.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним і повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що моральна шкода, завдана смертю працівника відшкодовується членам його сім`ї роботодавцем у разі невиконання ним вимог нормативних документів з охорони праці в частині створення на робочих місцях безпечних умов праці.

Доводи відповідача про недоведеність факту моральної шкоди у позивача колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки сам факт втрати близької людини веде до висновків про наявність моральних страждань, що в свою чергу входить до поняття моральної шкоди.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач як підприємство, винне у смерті чоловіка позивача, зобов`язано відповідати за завдану позивачу шкоду, колегія суддів вважає правильним.

Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з втратою чоловіка під час виконання останнім трудових обов`язків на підприємстві відповідача.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на її користь та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, ураховуючи ступінь вини відповідача у настанні нещасного випадку з чоловіком позивача, наслідки, які настали в результаті отриманої тяжкої черепно-мозкової травни, що в подальшому призвели до смерті чоловіка позивача, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, яка у віці 27 років втратила близьку людину - чоловіка і залишилась одна з малолітньою дитиною у віці 2-х років, втративши єдиного годувальника родини, незворотність негативних наслідків, спричинених загибеллю рідної людини, характер немайнових витрат вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її розмір з 180 000 грн. до 200 000 грн.

Враховуючи, те, що суд апеляційної інстанції змінює рішення суду в частині збільшення суми моральної шкоди, відповідно збільшенню підлягає і сума судового збору, стягнутого з відповідача на користь держави, пропорційно задоволених позовних вимог, з з 1800 грн. до 2000 грн., що становить 1% від суми задоволених судом апеляційної інстанції позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», залишити без задоволення

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2020 рокув частині розміру моральної шкоди та судового збору, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»на користь ОСОБА_1 з 180 000 (ста вісімдесяти тисяч) грн. до 200 000 (двохсот тисяч) грн., збільшивши суму судового збору стягнутого з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»на користь держави з 1800 грн. (однієї тисячі вісімста гривень) до 2000 грн. (двох тисяч гривень).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: