Номер справи 2-268/2008
Номер провадження 6/623/57/2020
УХВАЛА

іменем України

25 листопада 2020 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Одарюка М.П.

при секретарі Курила Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізюмі подання Головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Харків) Харіної Я.І. про примусове проникнення до житла боржника для проведення виконавчих дій, боржник ОСОБА_1 , стягував ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

Головний державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Харків) Харіної Я.І. звернулася до суду з поданням про примусове проникнення до житла за місцем мешкання боржника ОСОБА_1 ,, а саме - будинку за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що боржником не виконує рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі ј частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заборгованість зі сплати аліментів на 23.11.2020 року складає 55125,04 грн.

19 листопада 2020 року державним виконавцем було здійснено вихід за місцем мешкання боржника за адресою: АДРЕСА_1 з метою перевірки його майнового стану та звернення стягнення на майно, під час якого боржник відмовився надати державному виконавцю доступ до житла, що підтверджується актом державного виконавця, чим перешкоджає виконанню рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини.

В добровільному порядку вимоги приватного виконавця боржником не виконані, що стало підставою звернення до суду з даним поданням.

В судове засіданні приватний виконавець не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надсилав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Суд, вивчивши матеріали подання у їх сукупності, вважає, що воно підлягає відмові у задоволенні, оскільки звертаючись до суду, головний державний виконавець не надав достовірності, повноти доказів, які обґрунтовують його, що є підставою для відмови у його задоволенні.

Відповідно до п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 439 ЦПК питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця (ч.2 ст. 439 ЦПК України).

Зі змісту вказаних правових норм вбачається, що державний виконавець може звернутися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи у разі, якщо боржник чинить перешкоди його вільному доступу до цього житла чи іншого володіння.

При вирішенні питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи суд виходить з наступного.

На виконанні у головного державного виконавця Харіної Я.І. перебуває виконавче провадження ВП № 6024085 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ізюмським міськрайонним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) , щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Державним виконавцем було винесено постанову в січні 2008 року про відкриття виконавчого провадження.

19 листопада 2020 року державним виконавцем було здійснено вихід за місцем мешкання боржника за адресою: АДРЕСА_1 з метою перевірки його майнового стану та звернення стягнення на майно, під час якого боржник відмовився надати державному виконавцю доступ до житла, що підтверджується актом державного виконавця, чим перешкоджає виконанню рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини.

В добровільному порядку вимоги приватного виконавця боржником не виконані, що стало підставою звернення до суду з даним поданням.

За положеннями ч. 2 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження » виконавчі дії можуть провадитися у присутності понятих. Присутність понятих є обов`язковою у випадку, передбаченому частиною третьою статті 53 цього Закону, а також у разі відсутності боржника або його представника під час вчинення виконавчих дій, пов`язаних з примусовим входженням на земельні ділянки, до нежитлових приміщень і сховищ, де зберігається майно боржника, на яке звернено стягнення, або майно стягувача, яке має бути повернуто йому в натурі, до житла, іншого володіння особи для забезпечення примусового виселення з нього та вселення в нього, під час проведення опису, арешту, вилучення і передачі майна.

Пунктом 1. 5 Інструкції з організації примусового виконання рішень встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У зазначеному акті, складеному державним виконавцем при виході за місцем мешкання боржника відсутні докази про те, що сторона виконавчого провадження, а саме, боржник, повідомлявся про здійснення цих виконавчих дій своєчасно. При цьому суд враховує, що акти державного виконавця складено у відсутності понятих ( в акті зазначено прізвище, ім`я та батькові понятого, але не зазначена його адреса). Крім цього, вказаний акт державного виконавця не містить зазначення часу здійснення виходу за адресою боржника, що могли проводитись у час перебування боржника на роботі, лікуванні, у відпустці, тому вказаний акт не може вважатися належним і допустимим доказом для надання дозволу на примусове проникнення в житло боржника.

Також, суду не надано доказів вручення боржнику копії викликів та попереджень. Таким чином, суд позбавлений можливості зробити висновок про дійсну відмову боржника від виконання судового рішення в добровільному порядку, оскільки зазначені документи не підтверджуються жодними доказами про їх отримання боржником.

В матеріалах подання не міститься відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно, а саме: будинку АДРЕСА_1 , а отже, державним виконавцем не надано суду доказів належності зазначеного майна боржнику на праві власності. Державним виконавцем не наведено даних на підтвердження того, що в будинку, до якого потрібно здійснити примусове проникнення, знаходиться майно стягувача чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб.

Примусове входження до житла - це крайній захід, якому повинні передувати всі інші передбачені законодавством дії щодо виконання рішення суду.

Крім того суд враховує, що кожному гарантується недоторканність житла; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (частини перша, друга статті 30 Конституції України).

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року,стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага. міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Так, всупереч Закону України «Про виконавче провадження, постанова про відкриття виконавчого провадження не була направлена боржнику (відсутня розписка про отримання поштового повідомлення рекомендованого листа), відсутні докази про те, що державним виконавцем були виконані всі необхідні дії, передбачені законом при виконанні виконавчого листа про стягнення боргу.

Враховуючи наведене, суд вважає, що подання не доведене, обставини, викладені в ньому не підтверджуються наявними в матеріалами справи доказами (вони взагалі відсутні), відтак законні підстави для його задоволення не встановлені.

На підставі вищевикладеного п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, та керуючись ст.439 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання Головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Харків) Харіної Я.І. про примусове проникнення до житла боржника для проведення виконавчих дій, боржник ОСОБА_1 , стягував ОСОБА_2 - відмовити.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновленення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду М.П. Одарюк