Єдиний унікальний номер справи 945/782/20
Провадження №22-ц/812/1107/20 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 червня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі:

представника прокуратури Цвікілевич Н.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області про відмову у забезпеченні позову, яку постановлено 21 травня 2020 року, в приміщенні Миколаївського районного суду Миколаївської областіпід головуванням судді Шаронової Н.О., у цивільній справі за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 до Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення; скасування запису в Державному реєстрі речових прав та повернення земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А :

20 травня 2020 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави, пред`явив до Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, ОСОБА_1 вищезазначений позов.

Одночасно з пред`явленням позову, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 подав заяву про забезпечення позову, яку обґрунтовував наступним.

На підставі рішення Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 09 квітня 2019 року № 4, відповідач ОСОБА_1 отримав у власність спірну земельну ділянку, загальною площею 1,5 га з кадастровим номером :03:000:0328, розташовану в межах території Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, призначену для ведення особистого селянського господарства.

Зазначене рішення Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області прийняте з порушенням норм земельного законодавства, оскільки раніше відповідачем ОСОБА_1 вже використано право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для таких же цілей, в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.

Тобто, оскаржуваним рішенням Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 09 квітня 2019 року № 4, ОСОБА_1 протиправно надано у власність спірну земельну ділянку.

Крім того, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 вказує на те, що його звернення до суду, фактично спрямоване на задоволення суспільної потреби по відновленню законності при вирішенні суспільно важливого питання щодо збереження земель сільськогосподарського призначення.

Оскільки, ОСОБА_1 , як власник спірної земельної ділянки, може розпорядитись нею на власний розсуд, у зв`язку з чим існує очевидна небезпека її відчуження, що фактично призведе до неможливості реального поновлення інтересів держави та повернення вказаної земельної ділянки належному власнику - Нечаянській сільській об`єднаній територіальній громаді в особі Нечаянської сільської ради, а також унеможливить або ускладнить в подальшому виконання прийнятого рішення суду. Крім цього, власник земельної ділянки, може ініціювати питання щодо зміни її цільового призначення та виду її функціонального використання, що у подальшому призведе до необхідності скасування відповідних рішень органів виконавчої влади шляхом звернення до суду з іншими позовними заявами.

Посилаючись на викладені обставини, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 просить вжити заходів забезпечення позову, шляхом:

- накладення арешту на земельну ділянку, площею 1,5 га з кадастровим номером :03:000:0328, розташовану в межах території Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області;

- заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками);

- заборони ОСОБА_1 , вчиняти із земельною ділянкою з кадастровим номером

:03:000:0328 дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної

ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками (укладати

договори, вчиняти інші правочини щодо неї).

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2020 року в задоволені заяви відмовлено.

Не погодившись з зазначеною ухвалою суду, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив її скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що існує реальна небезпека, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду.

Апеляційну скаргу керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 слід задовольнити, а оскаржену ухвалу суду 1 інстанції скасувати, оскільки суд постановив її без додержанням норм процесуального права.

Так, відмовляючи у задоволені заяви, суд 1 інстанції виходив з того, що прокурором не доведено наявності загрози невиконання рішення суду у майбутньому.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, не погоджується з такими висновками, встановленими судом І інстанції, вважає їх не вірними, не обґрунтованими й не законними.

За Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Так, відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України підставою забезпечення позову є можливість ускладнення чи неможливість у майбутньому виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Способи забезпечення позову, які передбачені частиною 1 статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частини 3 статті 152 ЦПК).

При цьому, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Необхідність вирішення цього питання виникає також з положень статті 12 ЦПК України, за змістом якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та рівноправності сторін, а суд зобов`язаний створити умови, за яких дотримувався б необхідний баланс їхніх процесуальних прав та обов`язків та була б гарантована реальна можливість захисту майнових та особистих (немайнових) прав сторін.

Отже, забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують позивачу виконання рішення суду в разі задоволення його позову та обмежують, насамперед, права відповідача на розпорядження спірним майном на час розгляду та виконання такого рішення.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання судового рішення.

В роз`ясненнях, що міститься в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 2 грудня 2006 року № 9 передбачено, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність, та брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

До видів забезпечення позову законом віднесено накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини 1 статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункти 2,4 частини 1 статті 150 ЦПК України).

Під арештом майна слід розуміти заборону розпорядження цим майном, а в певних випадках - і користування ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

Оскаржене ухвала суду не у повній мірі відповідає вище виписаному.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 березня 2019 року, відділом державної реєстрації у Вознесенському районі ГУ Держгеокадастру, за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на земельну ділянку, з кадастровим номером :05:000:0285, прощею 2 га, призначену для ведення особистого селянського господарства.

26 липня 2019 року, на підставі рішення Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 09 квітня 2019 року № 4, відповідач ОСОБА_1 вдруге отримав у власність земельну ділянку, загальною площею 1,5 га з кадастровим номером :03:000:0328, розташовану в межах території Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, що свідчить про порушенням норм земельного законодавства, оскільки раніше відповідачем ОСОБА_1 вже використано право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для таких же цілей, в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання

Тобто, оскаржуваним рішенням Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 09 квітня 2019 року № 4, ОСОБА_1 протиправно надано у власність спірну земельну ділянку.

Оскільки, ОСОБА_1 , як власник спірної земельної ділянки, може розпорядитись нею на власний розсуд, у зв`язку з чим дійсно існує очевидна небезпека її відчуження, що фактично призведе до неможливості реального поновлення інтересів держави та повернення вказаної земельної ділянки належному власнику - Нечаянській сільській об`єднаній територіальній громаді в особі Нечаянської сільської ради, а також унеможливить або ускладнить в подальшому виконання прийнятого рішення суду.

Так як суд 1 інстанції в своїй ухвалі на зазначене уваги не звернув та відмовив в задоволені заяви про забезпечення позову, то цей висновок слід виправити постановою суду апеляційної інстанції.

В порядку забезпечення позову прокурор вважав необхідним тимчасово обмежити відповідача у праві розпорядження спірним майном з передачею прав на цю землю, у будь-який спосіб та реєстрацією речових прав, а також змінювати об`єкт спору (змінювати цільове призначення, проводити поділ, об`єднання), що є складовою оспорюваного права власності.

Отже, обраний позивачем спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами.

Спір щодо земельної ділянки, отриманої протиправно відповідачем ОСОБА_1 , не перешкоджатиме подальшій зміні речових прав на землю, що може стати дійсною перешкодою у ефективному захисті та поновленні прав, якщо факт порушення буде встановлений судом при вирішенні спору.

Необхідність збереження правового статусу та стану спірної ділянки, який існує, принаймні на час виникнення спору, відповідає умовам вжиття заходів забезпечення позову та застосуванню правил частини 2 статті 149 ЦК.

Такі умови можуть бути забезпечені тимчасовою забороною розпорядження цим майном з передачею прав на цю землю, з реєстрацією речових прав та забороною змінювати об`єкт спору (цільове призначення, поділ, об`єднання тощо).

Метою вжиття забезпечувальних заходів у цьому спорі є забезпечення знаходження майна у відповідача у незмінному вигляді.

Відповідність цієї мети умовам застосування правил статті 149 ЦПК слідує з положень пункту 20 постанови №5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в якому зазначено, що з метою забезпечення знаходження майна у володінні відповідача на час судового розгляду позову про право на це майно суд за клопотанням позивача може вжити заходи забезпечення позову, наприклад, накласти арешт на майно, заборонити відповідачеві вчиняти певні дії (розпоряджатися і/або користуватися спірним майном), заборонити державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, передати спірне майно на зберігання третій особі відповідно до статті 976 ЦК (судовий секвестр).

Європейський суд з прав людини нагадує, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за цією статтею коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі (Дорани проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, невжиття вказаних прокурором заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті і набрання законної сили судовим рішенням, може істотно ускладнити в разі задоволення позовних вимог ефективний захист поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких прокурор звернувся до суду в інтересах держави, призвести до зміни власника спірного майна та вплинути на виконання цього рішення.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.

За таких обставин, оскаржувана ухвала на підставі п. п. 1, 3 ч.1ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 задовольнити.

Ухвалу Миколаївського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави до Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення; скасування запису в Державному реєстрі речових прав та повернення земельної ділянки задовольнити.

Накласти арешт на земельну ділянку площею 1,5 га з кадастровим номером :03:000:0328, розташовану в межах території Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, призначену для ведення особистого селянського господарства та на праві власності належить ОСОБА_1 .

Заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки площею 1,5 га з кадастровим номером :03:000:0328, розташовану в межах території Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, призначену для ведення особистого селянського господарства та на праві власності належить ОСОБА_1 .

Заборонити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що проживає по АДРЕСА_1 вчиняти із земельною ділянкою з кадастровим номером :03:000:0328 дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 23 червня 2020 року.