Єдиний унікальний номер 741/233/19
Провадження № 2/741/76/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 16 квітня 2020 року

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Киреєва О.В.,

з участю секретаря с/з Марус А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області про визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід - ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому на підставі сертифіката серії ЧН № 0104563 право на земельну частку (пай) площею 4,34 в умовних кадастрових гектарах із земель колишнього КСП імені Щорса. Він (позивач), як спадкоємець за законом, прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 , але не має можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на право на земельну частку (пай) у зв`язку із втратою оригінала сертифіката.

ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 4,34 в умовних кадастрових гектарах, яке належало ОСОБА_2 на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0104563, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив розгляд справи проводити без його участі.

У судове засідання представник Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що сільська рада визнає позовні вимоги, просить його задовольнити та розгляд справи проводити без участі їх представника.

Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 за життя набув право на земельну частку (пай) розміром 4,34 в умовних кадастрових гектарах із земель колишнього КСП імені Щорса, на його ім`я було виписано та видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0104563, який зареєстровано в книзі реєстрації сертифікатів за № 565 від 25 жовтня 1996 року, що підтверджується повідомленням відділу у Носівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 9 лютого 2018 року (а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 6).

Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року чи ЦК України в редакції 2004 року), суд виходить з наступного.

Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 1 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності.

Пленум Верховного Суду України в абзаці 3 п. 1 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 1 січня 2004 року.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абзаці 14 п. 1 Інформаційного листа № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що у відповідності з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої ЦК можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст. 529-531 ЦК УРСР.

У судовому засіданні встановлено, що строк прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 закінчився 20 жовтня 2001 року, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України, а тому застосуванню для вирішення заявленого позову підлягають норми Цивільного кодексу УРСР, який втратив чинність з 1 січня 2004 року, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

У судовому засіданні встановлено, що за життя ОСОБА_2 заповіту не складав, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 27 травня 2019 року (а.с. 31-32), а тому спадкоємство після його смерті здійснюється за законом.

У період чинності ЦК УРСР за законом мали право спадкувати спадкоємці першої черги (ст. 529), спадкоємці другої черги (ст. 530), утриманці (ст. 531) та усиновлені і усиновителі (ст. 532).

З повідомлень Державного нотаріального архіву Чернігівської області № 2074/01-17 від 1 квітня 2019 року (а.с. 26) та Носівської районної державної нотаріальної контори № 754/01-16 від 27 травня 2019 року (а.с. 29) вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилася.

У судовому засіданні встановлено, що позивач є рідним онуком ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 7-9).

Частиною 2 ст. 529 ЦК УРСР встановлено, що онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Принципами цивільного судочинства є, зокрема, змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні, допустимі, достовірні та достатні докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Частиною 2 ст. 83 ЦПК України встановлено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Позивачем не надано суду доказів того, що він в силу ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР є спадкоємцем ОСОБА_2 за законом та відповідно має право на спадкоємство після його смерті.

Проаналізувавши правові норми, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, а також докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 524, 529 ЦК УРСР, ст. 15 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-80, 81, 83, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , до Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області, , місцезнаходження: с. Макіївка Носівського району Чернігівської області, вул. Центральна, 27, про визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В.Киреєв