Справа № 127/2840/20
Провадження № 22-ц/801/1977/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 рокуСправа № 127/2840/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

Рішення ухвалила суддя Бессараб Н. М.

Рішення ухвалено о 15 год 22 хв у м. Вінниці

Повний текст судового рішення складено 11 вересня 2020 року,

Встановив:

В лютому 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 10 серпня 2018 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.5., 2.1.1.2.6 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 12 грудня 2019 року склалася заборгованість в загальній сумі 15 119,62 грн., із яких: 10 570,77 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1526,22 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 1826,46 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 500 грн. штраф (фіксована частина); 696,17 грн. штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість, яка станом на 12 грудня 2019 року становить 5628,95 грн., із яких: 5581,70 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 47,25 грн. заборгованість по процентах, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 782,57 грн. судового збору.

В задоволенні решти суми позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченими відсотками та штрафами, зменшенні заборгованості за тілом кредиту та відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Зазначив, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що за рахунок тіла кредиту відбувалося погашення відсотків та не врахував, що відповідач скористався послугою «Миттєва розстрочка», за якою він за допомогою кредитної картки придбав певний товар та мав щомісячно сплачувати платіж на погашення вартості цього товару; проте відповідач не здійснював щомісячних платежів за придбаний товар, у зв`язку з чим відбувалось щомісячне списання грошових коштів до повного розрахунку за товар, що призвело до перевищення кредитного ліміту за карткою. Також відповідачем було підписано довідку про умови кредитування (паспорт споживчого кредиту), у якій зазначено розмір процентної ставки та штрафів, тобто відповідач належним чином ознайомлений із умовами кредитування.

Відповідач ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду позивач оскаржує в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченими відсотками та штрафами, зменшенні розміру заборгованості за тілом кредиту та відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Відповідач рішення суду не оскаржив.

Тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду лише в оскаржуваній позивачем частині.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 10 серпня 2018 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписанням цієї анкети-заяви він відповідно до ст. 634 ЦК України у повному обсязі приєднується до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua та які разом із пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого він отримав шляхом самостійного роздрукування; продовження користування послугами банку після дати публікації на сайті банку змінених Умов та правил є підтвердженням його погодження та повного і безумовного прийняття та змінених Умов та правил (а. с. 9).

У позовній заяві зазначено про те, що на підставі заяви № б/н від 10 серпня 2018 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 3500 грн.

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 12 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість в загальній сумі 15 119,62 грн., із яких: 10 570,77 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1526,22 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 1826,46 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 1196,17 грн. заборгованість по судовим штрафам.

Відмовляючи у стягненні на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками в сумі 1526,22 грн. та штрафів: 500 грн. фіксована частина, 696,17 грн. процентна складова, суд першої інстанції виходив з того, що у анкеті-заяві позичальника від 10 серпня 2018 року, підписаній відповідачем, відсутні умови щодо строку дії кредитного ліміту, його розміру, відсоткової ставки, порядку погашення заборгованості, а також про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання, а також з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем цих умов.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту та заборгованості по процентах, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що з наданого банком розрахунку слідує, що за рахунок тіла кредиту погашалися нараховані відсотки, розмір яких сторонами не узгоджувався, що призводило до збільшення заборгованості за тілом кредиту; а 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України нараховані позивачем неправильно, у зв`язку з чим суд навів у рішенні свій розрахунок.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 1056-1 ЦК України визначено, що тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншим розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 10 серпня 2018 року, підписаній сторонами, процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій анкеті-заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за простроченим тілом кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за простроченими відсотками, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

На підтвердження позовних вимог позивач надав два розрахунки заборгованості за договором № б/н від 10 серпня 2018 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 серпня 2019 року та станом на 12 грудня 2019 року, анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану сторонами 10 серпня 2018 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умови та правила надання банківських послуг. Проте матеріали справи не містять доказів того, що саме ці умови кредитування і Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписавши 10 серпня 2018 року анкету-заяву, на підставі якої отримав кредитну картку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та саме у зазначеному у цих документах розмірах і порядках нарахування.

За наведених обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, штрафів, надані банком витяг з Тарифів і Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже в даному випадку неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України.

В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 5581,70 грн. та заборгованості по процентах, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, в сумі 47,25 грн.; та про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками та штрафів.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції в тому, що за рахунок тіла кредиту відбувалося погашення відсотків, оскільки судом не враховано, що відповідач скористався послугою «Миттєва розстрочка», за якою він за допомогою кредитної картки придбав певний товар та мав щомісячно сплачувати платіж на погашення вартості цього товару; проте відповідач не здійснював щомісячних платежів за придбаний товар, у зв`язку з чим відбувалось щомісячне списання грошових коштів до повного розрахунку за товар, що призвело до перевищення кредитного ліміту за карткою, є безпідставними та правильних висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на таке.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, виходячи із принципу змагальності сторін, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, обов`язком позивача є доведення належними та допустимими доказами умов кредитування та наявності заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості, позивач у позовній заяві не зазначав про придбання відповідачем певного товару за послугою «Миттєва розстрочка», про умови користування такою послугою та погашення заборгованості за цією послугою. Із наданих позивачем до позовної заяви доказів, зокрема, із розрахунків заборгованості за договором № б/н від 10 серпня 2020 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 серпня 2019 року та станом на 12 грудня 2019 року, також не вбачається факту придбання відповідачем товару на умовах послуги «Миттєва розстрочка» та списання позивачем коштів саме в рахунок погашення щомісячного платежу за цією послугою. А відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Про те, що відповідач скористався послугою «Миттєва розстрочка» та не сплачував щомісячних платежів за цією послугою, позивач зазначив лише в апеляційній скарзі на рішення суду, у зв`язку з чим суд першої інстанції був позбавлений можливості врахувати ці обставини під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Крім того, із наданої позивачем на виконання вимог ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2020 року про витребування доказів виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 1999 року до 16 червня 2020 року вбачається, що, крім списання щомісячного платежу за послугою «Миттєва розстрочка», позивач періодично здійснював автоматичне списання з карткового рахунку нарахованих відсотків за користування кредитним лімітом, процентів згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України та пені за прострочення сплати кредиту, за рахунок чого збільшував заборгованість відповідача за тілом кредиту (а. с. 98), а тому висновок суду першої інстанції про те, що за рахунок тіла кредиту погашалися нараховані відсотки, що призводило до збільшення заборгованості за тілом кредиту, є обґрунтованим, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, стягнувши цю заборгованість в сумі 5581,70 грн.

Апеляційний суд також вважає правильним висновок суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 01 вересня 2019 року до 12 грудня 2019 року в сумі 47,25 грн. Апеляційна скарга позивача не містить доводів щодо незаконності чи необґрунтованості рішення в цій частині.

Доводи апеляційної скарги в тому, що відповідачем було підписано довідку про умови кредитування (паспорт споживчого кредиту), у якій зазначено розмір процентної ставки та штрафів, тобто відповідач належним чином ознайомлений із умовами кредитування, не заслуговують на увагу та є безпідставними.

Звернувшись до суду із апеляційною скаргою на рішення суду, позивач надав суду нові докази, а саме: довідку про встановлення кредитного ліміту та паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем.

Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання АТ КБ «Приватбанк» про прийняття нових доказів при розгляді справи апеляційним судом, зокрема, з тих підстав, що позивачем не обґрунтовано неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, враховуючи, що додані до апеляційної скарги докази зберігаються у позивача та були у його розпорядженні на час розгляду справи судом першої інстанції.

Представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень та принцип диспозитивності цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

До позовної заяви представником позивача Гребенюком О. С. додано докази, які він вважав за необхідне надати суду на підтвердження позовних вимог. Водночас представником позивача подано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та про розгляд справи за відсутності позивача (а. с. 37, 39).

Таким чином АТ КБ «Приватбанк» як позивач був зобов`язаний подати суду першої інстанції всі наявні у нього докази на підтвердження всіх обставин, що є підставою його позовних вимог, а не очікувати, коли йому буде відмовлено у задоволенні частини позовних вимог за недоведеністю, а потім вишукувати нові докази і долучати їх до апеляційної скарги.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення в ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. В. Сопрун
І. М. Стадник