КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/19158/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6614/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Яровенко Н.О., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 , треті особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 15 квітня 2011 року по 26 травня 2017 року ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_1 , яка була предметом іпотеки на підставі договору між ПАТ «БАНК УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» та ОСОБА_1 . На момент укладення договору іпотеки 26 лютого 2016 року у вказаній квартирі жодна особа зареєстрована не була, а однією з умов договору було зобов`язання іпотекодавця не реєструвати в квартирі місце проживання будь-яких осіб. Після набуття права власності на квартиру 26 червня 2017 року та отримання довідки № 567 від 05 липня 2017 року, позивачу стало відомо про те, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Зазначав, що 28 лютого 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 самостійно виселилися з квартири АДРЕСА_1 , забравши свої речі, включаючи меблі, одяг, взуття, посуд, цінності тощо. Однак відповідачі не знялися з реєстрації місця проживання, хоча фактично в квартирі не проживають та не мають права нею користуватися. Така бездіяльність відповідачів обмежує реалізацію позивачем свого права власності на квартиру АДРЕСА_1 в повному обсязі, зокрема, права на розпорядження своїм майном (а.с. 1-9).

В.о. начальника служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації Грищенко Л. подала до суду пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позову, оскільки задоволення позову призведе до грубого порушення майнових прав неповнолітньої ОСОБА_3 (а.с. 73-74).

У відповіді на пояснення служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації позивач зазначив, що неповнолітня ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 фактично не проживає, оскільки фактично разом з матір`ю виселилася з квартири. Крім того, ОСОБА_3 не є дитиною власника квартири ОСОБА_2 , не перебуває з ним в родинних відносинах, а мати дитини ОСОБА_1 не є власником або наймачем даного житлового приміщення. Тому просив заперечення третьої особи відхилити та не брати до уваги при вирішенні спору (а.с. 84-87).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_1 , треті особи: Дніпровська РДА в місті Києві, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської РДА в місті Києві про визнання осіб такими, що втратили користування житловим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с. 98-103).

Не погодившись з рішенням районного суду, 13 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с. 111-118).

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що суд відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, а саме матеріалів адміністративної справи №755/12737/17 за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Дніпровського району про визнання протиправним та скасування рішень та справи №755/12267/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні розпорядження майном. У вказаних справах встановлені обставини, які не підлягають доказуванню. Зокрема, судом встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 незаконним шляхом, оформивши на себе права іпотекодержателя за іпотечним договором, самоправно захопив квартиру, примусово виселив її сім'ю з помешкання без надання іншого житла. Рішення про позбавлення її права власності на це житлове приміщення або права користування ним не ухвалювалося, тому підстав для визнання її та її доньки такими, що втратили користування житловим приміщенням, відсутні. Проте суд першої інстанції оскаржуваним рішенням непрямим шляхом позбавив її права приватної власності сприяючи позивачу у незаконному примусовому відчуженні квартири.

Представник ОСОБА_4 - адвокат Андрієнко С.В. подав відзив в якому апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. На обґрунтування заперечень проти скарги зазначив, що відповідачка ОСОБА_1 в порушення умов іпотечного договору, після укладення останнього без згоди Іпотекодержателя (Банку) зареєструвала дитину, надавши довідку, що містить недостовірні відомості, самостійно виселилась із квартири, а доводи про протиправні дії позивача є припущеннями(а.с. 141-158).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 , його представник - адвокат Андрієнко С.В. заперечували проти скарги і просили залишити її без задоволення.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. ОСОБА_1 була сповіщена особисто на зазначену нею адресу і на зазначений нею номер засобу зв`язку телефонограмою, що забезпечує фіксацію такого повідомлення. ОСОБА_1 подала клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на листи Ради суддів України від 11 березня і 16 березня 2020 року із рекомендаціями на час карантинних заходів (по можливості відкладення розгляду справ та їх розгляду в режимі відео конференції). Крім того, зазначала, що зайнята пошуком представника її інтересів в суді (а.с. 130-136. 176-189).

Під час дії карантину, встановленого постановою КМ України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та відповідно до положень пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України апеляційним судом був продовжений строк розгляду апеляційної скарги до 25 червня 2020 року (а.с. 173-175, 204-206).

Доказів наявності поважних причин неможливості явки відповідачки ОСОБА_1 та її представника, у випадку наявності останнього, до апеляційного суду не надано. Клопотань про проведення судового засідання апеляційного суду в режимі відеоконференції до суду не заявлено.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що 26 лютого 2016 року між ПАТ «БАНК УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання по кредитному договору № 17к-16 від 26 лютого 2016 року, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності. Право власності іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджується: свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 , видане 15 квітня 2011 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація); витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10874091 від 15 жовтня 2013 року, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В., що підтверджує реєстрацію права власності на майно в Державному реєстрі прав, та згідно якого: номер запису про право власності: 2875147; дата реєстрації права власності - 15 жовтня 2013 року; реєстраційний номер майна - 00. Позичальником за кредитним договором № 17к-16 від 26 лютого 2016 року є ТОВ «КАМЧАТСЬКА ГУБЕРНІЯ» (а.с. 12-18).

За пунктом 4.4.15 вищевказаного Договору іпотеки від 26 лютого 2016 року, Іпотекодавець був зобов`язаний без попередньої письмової згоди Іпотекодержателя не здійснювати реєстрацію інших осіб за адресою місцезнаходження предмету іпотеки (а.с. 14).

26 лютого 2016 року було нотаріально завірено заяву ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , в якій вони повідомили ПАТ «БАНК УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ», що вони з малолітньою дочкою ОСОБА_3 проживають разом однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 19).

На підтвердження факту відсутності зареєстрованих осіб у вищевказаній квартирі на час передачі її в іпотеку, була надана довідка № 93 за змістом якої ОСОБА_1 є власником квартири, у квартирі ніхто не зареєстрований (а.с. 20).

28 березня 2017 року між ПАТ «БАНК УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» та ТОВ «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС ГРУП» було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги належного виконання зобов`язань ТОВ «КАМЧАТСЬКА ГУБЕРНІЯ» за кредитним договором № 17к-16 від 26 лютого 2016 року, а саме про вимоги щодо: 1 119 202,41 грн. Разом з правом вимоги до нового кредитора переходить право вимоги за договором, що забезпечує виконання зобов`язання за основним договором: права іпотекодержателя за іпотечним договором від 26 лютого 2016 року, що укладений з майновим поручителем боржника ОСОБА_1 та права кредитора, що виникають з договору поруки № 28 від 30 березня 2016 року, що укладений з фінансовим поручителем боржника ОСОБА_5 (а.с. 21-22).

28 березня 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким фінансова компанія передає ОСОБА_2 права вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань, зокрема ОСОБА_2 прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов`язання ТОВ «КАМЧАТСЬКА ГУБЕРНІЯ» за кредитним договором № 17к-16 від 26 лютого 2016 року та право вимоги за іпотечним договором від 26 лютого 2016 року (а.с. 23-24).

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, іпотекодержателем ОСОБА_2 було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом набуття його у власність у позасудовий спосіб.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 88888870 від 06 червня 2017 року, квартира АДРЕСА_1 з 26 травня 2017 року належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності: іпотечний договір від 26 лютого 2016 року, договір про відступлення права вимоги від 28 березня 2017 року, договір відступлення права вимоги від 28 березня 2017 року (а.с. 11).

З довідки про склад сім`ї, або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 567 від 05 липня 2017 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані з 05 жовтня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 25).

07 червня 2017 року представник власника квартири ОСОБА_2 за довіреністю надіслав на адресу ОСОБА_1 вимогу щодо звільнення квартири (а.с. 46).

05 липня 2017 року до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА позивачем було подано заяви про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 . Того ж дня позивачу було відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 через відсутність згоди батька та матері дитини, а ОСОБА_1 - через неможливість зняття її з реєстрації без зняття з реєстрації місця проживання її малолітньої дитини (а.с. 27, 28).

28 лютого 2018 року ОСОБА_1 складено розписку про те, що вона забрала всі свої цінні речі, гроші, документи з квартири АДРЕСА_1 . Речі, що залишилися (меблі, особисті речі, побутова техніка), зобов`язується забрати не пізніше 08 березня 2018 року. У разі невиконання зобов`язання претензій не матиме (а.с. 39).

10 березня 2018 року ОСОБА_1 склала розписку про те, що вона отримала від ОСОБА_2 40 000,00 грн., з яких 35 000,00 грн. на оренду квартири на 3 місяці та 5 000,00 грн. на перевезення речей з квартири (а.с. 41).

Згідно акту від 12 листопада 2018 року, складеного та підписаного комісією в складі старшого майстра, майстра та робітника з комплексного прибирання та утримання прибудинкової території, затвердженого виконуючим обов`язки начальника відділення «Лівобережне», при обстеженні квартири АДРЕСА_1 , встановлено, що на момент перевірки в даній квартирі ніхто не проживає (а.с. 42).

Аналогічна інформація відображена в акті № 23 обстеження житлово-побутових умов від 28 січня 2019 року та акті візиту від 28 січня 2019 року, складених комісією служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Акт № 283 обстеження житлово-побутових умов від 01 листопада 2018 року, не може бути взятий до уваги судом, оскільки членами комісії в акті зазначено, що огляд приміщення не проводився, оскільки двері не були відчинені (а.с. 43-45).

Таким чином вищевказані обставини і докази в їх сукупності свідчать, що відповідачка ОСОБА_1 отримала від позивача ОСОБА_2 гроші на перевезення речей з квартири і оренду іншого житла, і на час складання актів у листопаді 2018 року і розгляду справи судом, відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_6 звільнили вищевказану квартиру та у цій квартирі не проживали.

Статтями 13, 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналіз цих норм законодавства доводить, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 756/7983/17.

Як встановлено судом першої інстанції, під час укладення договору іпотеки і передачі в іпотеку вищевказаної квартири, до Банку була надана довідка № 93 від 10 лютого 2016 року, за якою відсутні зареєстровані особи у іпотечній квартирі, а нотаріально посвідченої заявою ОСОБА_1 і ОСОБА_5 підтверджено вказані обставини. Крім того, сторонами Договору були обумовлені обтяження (п. 4.4.15 Договору) у вигляді заборони без письмової згоди Іпотекодержателя здійснювати реєстрації проживаючих осіб у вищевказаній квартирі, тобто Іпотекодавець у випадку невиконання покладених на нього зобов`язань і порушення умов Договору має самостійно нести ризики настання для себе несприятливих наслідків.

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, іпотекодержателем ОСОБА_2 було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом набуття його у власність у позасудовий спосіб. Право власності позивача ОСОБА_2 зареєстровано встановленим порядком, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 88888870 від 06 червня 2017 року (а.с. 11).

Крім того, судом встановлено і вказане підтверджується зібраними по справі доказами, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 із вищевказаної квартири АДРЕСА_1 виїхали, і за вказаною адресою на час складання актів наданих до районного суду та розгляду справи судом не проживали.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача, будь-яких домовленостей з позивачем щодо проживання відповідачів у квартирі не було і позивач заперечує проти проживання відповідачів у його квартирі. При цьому, наявним у справі доказам за якими відповідачі звільнили квартиру позивача в березні 2018 року, судом першої інстанції дана належна оцінка.

Колегія суддів перевірила та відхилила доводи апелянта з посиланням на те, що набравшими законної сили рішеннями суду в інших справах, зокрема, у адміністративній справі № 755/12737/17 за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Дніпровського району про визнання протиправним та скасування рішень та у справі № 755/12267/19, встановлений факт незаконного заволодіння ОСОБА_2 предметом іпотеки, примусового виселення без надання іншого житла, як обставин, які не підлягають доказуванню.

Так за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2019 року (у справі № 755/12737/17) відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про визнання протиправними, скасування рішень уповноваженого органу про відмову в скасуванні реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, суд виходив з того, що уповноваженим органом реєстрації доведено правомірність своїх дій щодо відмови у скасуванні реєстрації та обрання позивачем неправильного способу захисту свого права.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року (у справі № 755/12267/19), відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача - Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, третя особа на стороні відповідача - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні розпорядження майном шляхом зняття ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за адресою: квартира АДРЕСА_1 . При цьому, суд виходив з того, що зняття відповідачів з реєстрації місця проживання здійснюється вповноваженими на це органами на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, проте таких вимог в даній справі заявлено не було.

Суд апеляційної інстанції забезпечив право апелянта надати до суду інші докази неподання яких, на думку відповідача ОСОБА_1 призвело до ухвалення помилкового рішення районного суду, проте таким правом апелянт не скористалась, будь-яких доказів до суду апеляційної інстанції (у т.ч. по пошті) не надала і клопотань про їх витребування до апеляційного суду не заявляла (а.с. 111-118).

Інших доводів незаконності оскаржуваного рішення подана апеляційна скарга не містить

На підставі ст. 141 ЦПК України питання про розподіл судових витрат вирішенню не підлягає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 26 червня 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова