Ухвала

17 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 502/1952/15-ц

провадження № 61-16633ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - прокуратура Кілійського району Одеської області про стягнення заробітної плати та інших виплат, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

28 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк), і, остаточно уточнивши позов 25 жовтня 2016 року, просила: стягнути із банка на її користь грошові кошти на загальну суму 17 895,80 грн з урахуванням утримань із заробітної плати, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 травня 2015 року по 01 жовтня 2016 року у розмірі 39 098,64 грн, а також 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що після прийняття судами рішень про її поновлення на роботі відповідач безпідставно не виплатив компенсацію за вимушений прогул за період роботи із 18 квітня по 03 травня 2012 року та із 04 по 10 листопада 2014 року, що з урахуванням індексу інфляції складає 1 572,54 грн і 786,84 грн, а всього 2 359,38 грн. Також, відповідач не виплатив компенсацію за невикористану відпустку за період із 31 березня 2010 року по 03 травня 2012 року, що з урахуванням індексу інфляції та компенсації складає 7 644,64 грн. Під час поновлення на роботі на підставі рішення суду від 10 листопада 2014 року наказом від 02 березня 2015 року № 251-К їй призначено посадовий оклад у розмірі 1 500,00 грн, тоді як на той час у працівників на аналогічній посаді згідно з штатним розкладом оклад складав 2 300,00 грн. Тому, невиплачена заробітна плата з відповідними індексацією та компенсаціями складає 7 891,78 грн, а у підсумку відповідач під час її звільнення не провів повний розрахунок з урахуванням індексу інфляції на загальну суму 17 895,80 грн (2 359,38 грн + 7 644,64 грн + 7 891,78 грн).

Крім того, позивач просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 травня 2015 року по 01 жовтня 2016 року у розмірі 39 098,64 грн з підстав, передбачених статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а також 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з банка на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 18 квітня по 03 травня 2012 року з урахуванням індексу інфляції та компенсації у розмірі 1 457,98 грн з подальшим утриманням із вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 по 10 листопада 2014 року з урахуванням індексу інфляції та компенсації у розмірі 775,24 грн з подальшим утриманням із вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів, 1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу у розмірі 6 500,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду від 18 квітня 2012 року про поновлення позивача на роботі підлягало негайному виконанню, а оскільки на підставі цього рішення позивача поновлено 03 травня 2012 року, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 квітня по 03 травня 2012 року, а також компенсація за порушення строку виплати заробітної плати.

Середній заробіток за період з 04 по 10 листопада 2014 року та відповідна компенсація підлягають стягненню, оскільки рішенням суду від 10 листопада 2014 року, яким позивача вдруге поновлено на роботі, середній заробіток за цей період стягнуто не було, а доказів його виплати відповідачем у добровільному порядку матеріали справи не містять.

Також суди дійшли висновку, що внаслідок таких порушень трудових прав позивача їй завдано моральну шкоду, розмір відшкодування якої з урахуванням вимог розумності та справедливості визначений судами у сумі 1 000,00 грн.

Вирішуючи вимоги в частині виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку за період із 31 березня 2010 року по 03 травня 2012 року, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки у зазначений період позивач не працювала, а перебувала у вимушеному прогулі.

Твердження позивача, що банк повинен був встановити їй посадовий окладув розмірі 2 300,00 грн, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, з огляду на що судами не встановлено підстав для виплати позивачу різниці між окладами.

Відмовляючи у задоволенні вимог у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29 травня 2015 року по 01 жовтня 2016 року у розмірі 39 098,64 грн, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення вказана сума грошових коштів не була нарахована та не належала позивачу до виплати, а тому відсутні підстави для її стягнення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Апеляційну скаргу представника АТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року у частині стягнення із ПАТ «Державний ощадний банк України» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 квітня по 03 травня 2012 року з урахуванням індексу інфляції та компенсації у розмірі 1 457,98 грн, а також середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 по 10 листопада 2014 року з урахуванням індексу інфляції та компенсації у розмірі 775,24 грн змінено. Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 квітня по 03 травня 2012 року у розмірі 626,49 грн та інфляційні втрати у розмірі 468,15 грн, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 по 10 листопада 2014 року у розмірі 278,44 грн та інфляційні втрати у розмірі 201,71 грн, з нарахуванням та сплатою відповідно до законодавства, податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року у частині відмови у задоволенні вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки за період із 31 жовтня 2010 року по 03 травня 2012 року та інфляційних втрат, стягнення витрат на правову допомогу скасовано. Вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористані відпустки за період з 31 жовтня 2010 року по 03 травня 2012 року та інфляційних втрат, стягнення витрат на правову допомогу задоволено частково. Стягнуто із ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки за період із 31 жовтня 2010 року по 03 травня 2012 року у розмірі 3 480,50 грн та інфляційні витрати у розмірі 4 219,40 грн, з нарахуванням та сплатою, відповідно до законодавства, податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року у частині відшкодування моральної шкоди та стягнення судового збору залишено без змін.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, виходив з того, шо суд першої інстанції, у порушення частини першої статті 74, частини першої статті 83 КЗпП України, частини першої статті 2, частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки», дійшов неправильного висновку про відмову у позові про стягнення компенсації за невикористані відпустки. Оскільки у період з 31 березня 2010 року по 03 травня 2012 року кількість невикористаних ОСОБА_1 днів відпусток становить 50 календарних днів, то вона має право на компенсацію за невикористані відпустки у вказаний період у розмірі 3 480,00 грн із врахуванням інфляційних втрат.

Рішення суду в частині стягнення компенсації втрати частині доходів суперечить вимогам Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», місцевий суд також неправильно розрахував інфляційні втрати щодо сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18 квітня по 03 травня 2012 року та з 04 по 10 листопада 2014 року.

04 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення коштів у розмірі 66 994,44 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.

Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та касаційна скарга не містить посилання на передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - прокуратура Кілійського району Одеської області про стягнення заробітної плати та інших виплат, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик