ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2020 року м. Кропивницький

справа № 404/3921/18

провадження № 22-ц/4809/762/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Мурашка С.І.

секретар Гончар В.В.

учасники справи:

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17.01.2020 року, суддя Панфілова А.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 30 березня 2018 року ОСОБА_1 стала співвласником Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Іншими співвласниками заначеного житлового будинку є: ОСОБА_3 (частка у спільній власності 1/4), ОСОБА_4 (частка у спільній власності 1/8) та ОСОБА_5 (частка у спільній власності 1/8).

Порядок користування земельною ділянкою під житловим будинком та спорудами за вказаною адресою співвласниками у письмовій формі не встановлювався, тобто земельна ділянка фактично знаходиться у спільному користуванні.

Зазначено, що позивач неодноразово зверталась до відповідачів з проханням встановити порядок користування земельною ділянкою яка перебуває у них в користуванні пропорційно часток у житловому будинку, які належать кожному із співвласників, однак останні категорично відмовляються.

Оскільки співвласники не можуть дійти згоди з приводу встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою, просила визначити порядок користування земельною ділянкою садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17.01.2020 року позов задоволено частково.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначається, що судом першої інстанції визначено порядок користування земельною ділянкою позивачу, яка відповідає її частці у спільній частковій власності на будинок, без визначення порядку користування іншою частиною земельної ділянки, яка перебуватиме у спільному користуванні інших співвласників та частиною земельної ділянки, яка згідно висновку експерта залишається у користуванні всіх співвласників в тому числі і позивача. Зазначено, що судом першої інстанції виділено позивачу у користування земельні ділянки розмір яких на думку ОСОБА_3 не відповідає розмірам фактичного користування земельною ділянкою між співвласниками.

Зазначається, що відповідач заперечувала проти призначення судової земельно-технічної експертизи та проведення експертизи - судовим експертом Сікорською О.А. просила відмовити позивачу у задоволені позовних вимог.

Також зазначено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим оскільки вбачається порушення гарантованого Конституцією України права на захист прав і свобод від порушень і протиправних посягань.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 06.04.2020 по справі відкрито апеляційне провадження.

До суду надано відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги. Також зазначається, що ОСОБА_3 самовільно побудувала гараж у дворі будинку по АДРЕСА_1 на місці сараю-літньої кухні із збільшенням у розмірах, без дозвільних документів, які дають право на їх виконання, що підтверджується листом Міської ради м. Кропивницького. З урахуванням виявлених порушень складено акт від 18.06.2018 №165, протоколи від 18.06.2018 №87,88 про адміністративні правопорушення. Крім того, ОСОБА_3 винесено приписи №96,97, якими зобов`язано негайно зупинити виконання будівельних робіт на об`єкті будівництва гаража у дворі будинку та прибудови до житлового будинку по АДРЕСА_1 та знесення самочинно збудованого гаражу та добудови до житлового будинку у строк до 18.08.2018.Рішення суду першої інстанції є обґрунтованим і відповідає нормам діючого законодавства.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 21.04.2020 справу призначено до розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що сторони є співвласниками житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ( а.с. 9-10).

ОСОБА_1 є власником Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 30.03.2018 року (а. с. 6-7) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 119162216 від 30. 03. 2018 року ( а. с. 8) .

ОСОБА_3 є власником 1/4 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд АДРЕСА_1 , відповідно ОСОБА_4 є власником 1/8 частки, ОСОБА_5 є власником 1/8 частки зазначеного будинку .

Порядок користування земельною ділянкою під житловим будинком та спорудами за вказаною адресою співвласниками у письмовій формі не встановлювався, тобто земельна ділянка фактично знаходиться у спільному користуванні.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідачі в судове засідання не з`явились, до суду надано відзив ОСОБА_3 на позовну заяву з зазначенням, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 , відповідно до договору купівлі - продажу будинку від 2017 року, позивач та інші відповідачі є співвласниками. Висловила заперечення щодо проведення експертизи, зокрема експертом Сікорською О ОСОБА_6 ., позов вважає безпідставним та необґрунтованим, а тому просила відмовити в задоволенні позову повністю.

Суд першої інстанції зазначив, що відзив на позов, відповідач ОСОБА_3 подала до суду вже після проведення судом експертизи, оскільки станом на 21.02.19 року відповідачі рекомендовані листи, направлені за адресою за місцем їх реєстрації АДРЕСА_1 не отримували .

При цьому, не отримуючи рекомендовані листи відповідачі подали 21.02.19 року заяву про їх виклик як відповідачів з повідомленням належним чином про дату та час розгляду справи для реалізації їх законних процесуальних прав та обов`язків ( а.с. 68).

Оскільки законодавець не визначив іншого порядку повідомлення відповідачів ніж рекомендованими листами за місцем їх реєстрації чи проживання, заява відповідачів від 21.02.19 року не містила інших адрес їх проживання та номерів засобів зв`язку, судом надалі виклик здійснювався у встановленому порядку рекомендованими листами за місцем їх реєстрації , які повторно не було отримано відповідачами ( а.с. 107-110, 122-124, 134,136). При цьому, 14.06.19 року було подано вище зазначений відзив за підписом ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до статті 223 ЦПК України, суд першої інстанції не визнав неявку відповідачів у судові засідання з поважних причин і розглянув справи за даної явки і наявних матеріалів у справі.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія ОСОБА_7 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до роз`яснення п. 19 постанови Пленуму Верховний суд України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» за № 7, Верховний суд України роз`яснив, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість, нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

Відповідно до абз. 2 п. 19 цієї Постанови Пленуму Верховного суду України, при пред`явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.

Таким чином, враховуючи роз`яснення Верховного суду України, позивач та відповідачі як співвласники житлового будинку, який знаходиться на земельній ділянці, яка знаходиться в їх спільному постійному користуванні, мають право на встановлення порядку користування нею шляхом виділення конкретної земельної ділянки кожному власнику частки житлового будинку для його обслуговування до приватизації цієї землі.

Суд першої інстанції зазначив, що оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позову частково.

Суд зазначив, що позивач має право на звернення до суду з даним позовом для встановлення порядку користування земельною ділянкою, якщо співвласники раніше даний порядок не встановили, згідно вищезазначеної політики ЄСПЛ суд забезпечує доступ до справедливого правосуддя відповідно до ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Задля забезпечення даного доступу судом першої інстанції за клопотанням позивача було проведено судову експертизу.

Відповідно до висновку експерта № 1/19 судової земельно-технічної експертизи від 19.03.19 року ( а.с. 90-101) було запропоновано відповідний варіант для визначення судом порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , який передбачає організацію ізольованих частин земельної ділянки та ділянки спільного користування співвласників.

Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 як співвласник нерухомості з 1/2 часткою, виявила бажання і має право на визначення їй частини земельної ділянки без визначення порядку користування ОСОБА_3 з часткою 1/4, ОСОБА_4 з часткою 1/8, ОСОБА_5 , з часткою 1/8 які пропонується виділити експертом.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що право позивача буде захищеним судом, шляхом визначення їй порядку користування частиною земельної ділянки, яка відповідає її частці у спільній частковій власності на будинок без визначення порядку користування іншою частиною земельної ділянки, яка перебуватиме у спільному користуванні інших співвласників та частиною земельної ділянки, яка згідно висновку експерта залишиться у користуванні всіх співвласників в т.ч. і позивача.

ОСОБА_1 з часткою 1/2, суд виділити в особисте користування земельну ділянку площею 295,4 кв.м., яка складається з двох частин, що включає, в тому числі площу зайняту належною частиною житлового будинку, господарськими будівлями і спорудами та прилеглою територією.

«І» - частина площею 56,6 кв.м. розташовану під забудовою частини житлового будинку.

«II» - частина площею 238,8 кв.м. розташовану з приляганням до задньої, лівої бічної та правої бічної межі земельної ділянки.

Вхід на виділену «І» - частину пропонується здійснювати через ділянку спільного користування з АДРЕСА_1 через існуючу хвіртку влаштовану по фасадній межі земельної ділянки.

Вхід на виділену «II» - частину земельної ділянки пропонується здійснювати через ділянку.

В іншій частині позовних вимог суд першої інстанції, відмовив.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що сторони є співвласниками житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ( а.с. 9-10).

ОСОБА_1 є власником Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд АДРЕСА_1 , що підтверджується зокрема копією договору купівлі - продажу від 30.03.2018 року (а. с. 6-7) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 119162216 від 30. 03. 2018 року ( а. с. 8).

ОСОБА_3 є власником 1/4 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 власником 1/8 частки, ОСОБА_5 - 1/8 частки даного будинку.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції було проведено судову експертизу, відповідно до висновку експерта № 1/19 судової земельно-технічної експертизи від 19.03.19 року ( а.с. 90-101) було запропоновано відповідний варіант для визначення судом порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , який передбачає організацію ізольованих частин земельної ділянки та ділянки спільного користування співвласників.

Відповідно до висновку експерта - ОСОБА_1 з Ѕ часткою, пропонується виділити в особисте користування земельну ділянку площею 295,4 кв.м., яка складається з двох частин, що включає, в тому числі площу зайняту належною частиною житлового будинку, господарськими будівлями і спорудами та прилеглою територією.

«І» - частина площею 56,6 кв.м. розташовану під забудовою частини житлового будинку.

«II» - частина площею 238,8 кв.м. розташовану з приляганням до задньої, лівої бічної та правої бічної межі земельної ділянки.

Вхід на виділену «І» - частину пропонується здійснювати через ділянку спільного користування з АДРЕСА_1 через існуючу хвіртку влаштовану по фасадній межі земельної ділянки.

Вхід на виділену «II» - частину земельної ділянки пропонується здійснювати через ділянку спільного користування.

Іншим співвласникам запропоновано варіант виділу земельних ділянок у користуванні відповідно часток у праві власності на будинок .

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 1ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно ч. 1 ст. 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної планки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля, або споруда, розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічна позиція викладена і в пп. «г» п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року, якою визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході, права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Відповідно до ст. 88 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання у його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Згідно з п. 19 згаданої вище Постанови Пленуму Верховного Суду України у справах про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні сторонам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки.

Доводи викладені в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не встановив дійсні обставини по справі і допустив порушення норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження позову надав докази, які підтверджують право власності на Ѕ частину спірного будинку.

Відповідачі по справі докази на спростування позовних вимог до суду першої інстанції не надавали.

Відповідач, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що вона не була належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, в той же час, як вбачається з матеріалів справи, нею подаються до суду письмові заяви в яких вона не погоджується з позовними вимогами позивача та проведенням судової експертизи .

Статтею 43,49 ЦПК України визначені права та обов`язки учасників справи.

Учасники справи повинні добросовісно користуватись своїми правами та обов`язками.

Зокрема учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному,повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Встановлені обставини по справі дають підстави зробити висновок, що відповідач була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи в той же час не приймала участь у справі і належним чином не користувалась своїми правами та обов`язками.

В апеляційній скарзі зазначається, що висновок судової земельної - технічної експертизи від 19.03.2019 року проведений з порушенням, зокрема зазначено, що експерт вийшов за межі питань, які були поставлені на розгляд експерту, крім того в експертизі є невідповідність в частині розміру земельної ділянки, які зазначені в договорі купівлі продажу та технічному паспорті на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначені доводи і дійшов висновку, що докази на підтвердження зазначеного відповідачем не надано до суду апеляційної інстанції в розумінні глави 5 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що висновок експерта №1/19 судової земельно-технічної експертизи від 19.03.2019 року зроблено відповідно до питань, які поставлені судом першої інстанції на експертне дослідження.

Докази, які б спростували висновок експерта в частині достовірності його експертного висновку, відповідачем по справі, до суду апеляційної інстанції не надані.

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції від відповідачів по справі не надходили заяви чи клопотання про проведення додаткової або повторної експертизи.

До суду апеляційної інстанції такі заяви також не надходили.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Апеляційний суд, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшов висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17.01.2020 року, залишити без змін.

Повний текст постанови складено 22.06.2020 року.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: