ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2020 року м. Чернівці

справа № 724/175/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар Ковальчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_3 , на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 08 липня 2020 року, (головуючий у 1-й інстанції Гураль Л.Л.),-

ВСТАНОВИВ:

28 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 18.10.2016 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав грошову суму еквівалентну 8200 доларів США та зобов`язався повернути ці кошти до 18.10.2017 року, що підтверджується розпискою.

20 жовтня 2018 року відповідачем було повернуто 1000 доларів США, про що зроблена відповідна відмітка на борговій розписці.

Станом на дату звернення з позовом до суду відповідач отримані грошові кошти в повному обсязі не повернув, тобто свої зобов`язання належним чином не виконав, заборгувавши грошові кошти в сумі 7200 доларів США.

Крім того, позивач відповідно до ст. 625 ЦК України нарахував відповідачу до сплати 3% річних за період з 19.10.2017 року по 08.01.2020

_________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/785/20

року, що становить 12092,08 гривень та інфляційні втрати в сумі 29308,59 гривень.

На підставі вищенаведеного просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 211885,87 гривень, відповідно до курсу національної валюти, станом на день подачі позову, які складаються з 17 0485,20 гривень суми позики, 12 092,08 гривень 3% річних, 29 308,59 гривень інфляційних втрат.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 08 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не дана належна оцінка та не проаналізована обставина, яка вказує на те, що між сторонами дійсно відбувся договір позики, так як факт повернення коштів в сумі 1000 доларів США через два роки після написання розписки, підтверджує отримання коштів відповідачем у позику.

Вказує, що відповідачем на підтвердження своїх доводів про ведення спільного бізнесу не надано жодного доказу на підтвердження вказаної обставини, крім того всі питання, щодо виникнення спору у спільному бізнесі повинні були вирішуватись документально складанням відповідних претензій актів.

На спростування позовних вимог відповідачем не надано суду першої інстанції жодних доказів, які б підтвердили що між ними виникали питання поділу спільного бізнесу.

Посилається на те, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Суд першої інстанції в порушення вимог статей 1046,1047,1049 ЦК України вказані обставини не врахував, тому дійшов неправомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Просив скасувати рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 08 липня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що заявником апеляційної скарги подано скаргу поза межами строків визначеними ст.354 ЦПК України, і заяву із зазначенням поважності пропущеного строку на звернення до суду апелянтом не подавалася.

Вказує на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, оскільки з наданої розписки не вбачається отримання відповідачем грошових коштів саме у борг, а лише міститься обов`язок щодо повернення суми в строк.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що надана позивачем розписка як доказ наявного договору позики не відповідає вимогам чинного законодавства а саме не містить посилань на передачу коштів у борг та момент передачі таких коштів, а тому договір позики вважав таким, що не укладений і юридичні наслідки між сторонами не настали. Зазначений договір був безгрошовим, за яким фактично позикодавець не передавав кошти позичальнику, тому рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим , тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права , на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надана розписка не містить посилання на передачу коштів у борг та момент передання таких коштів, а тому договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні наслідки між сторонами за ним не настають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками та вважає їх правильними.

Судом встановлено, що зі змісту наявної в матеріалах справи копії розписки від 18.10.2016 року вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 кошти в сумі 8200 (вісім тисяч двісті) доларів США в строк до 18.10.2017 року. (а.с.7).

Дана розписки містить в собі підпис та ОСОБА_2 , а також відмітку « 20.10.2018 - 1000 доларів США».

На підтвердження існування даного боргу представником позивача надано до матеріалів справи оригінал розписки від 18.10.2016. (а.с.41).

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанцій, встановивши що зміст наданої розписки є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення вказаної суми як боргу за договором позики.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої Судової палати Касаційного цивільного суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18 (провадження № 61-6634св20).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частиною 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що зміст розписки від 18 жовтня 2016 року не містить відомостей про передачу ОСОБА_1 грошових коштів та отримання ОСОБА_2 цих грошових коштів, а також апелянтом не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, однак вказана розписка не містить вказаних відомостей, тому відсутні правові наслідки щодо стягнення грошових сум за даною розпискою.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів по справі, і не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними. Залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00№23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 08 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 10 листопада 2020 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк