Справа № 539/5011/19
Провадження № 2/539/394/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

у складі: головуючого судді Даценко В.М.,

за участю секретаря Джадан І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя.

У заяві вказала, що з 2007 року вона проживала у цивільному шлюбі з відповідачем квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка частково належала відповідачеві, його сестрі та матері.

22.10.2010 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб.

У 2014 році вищевказану квартиру, яка належала на праві спільної часткової власності відповідачеві, його сестрі та матері було продано, тому їй та відповідачеві довелось придбати власне житло для проживання.

22.08.2014 року за спільні кошти (вклад позивача було внесено за рахунок підприємницької діяльності) ними придбано будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку біля будинку. Ними фактично було сплачено продавцеві за домоволодіння 20000 доларів США (що на той час по курсу НБУ відповідало 267 200 гривень), хоча у договорі купівлі-продажу, який оформлений на відповідача, була вказана значно менша сума 151534 гривні. Земельна ділянка має вартість 83028 гривень.

Після придбання домоволодіння, вони провели ремонт, зокрема, змінили вікна, встановили паркан на загальну суму 16000 гривень, а також виконали інші роботи по благоустрою.

Крім цього, за час перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано: кухонний куточок за 2000 гривень; кухонні меблі за 4000 гривень; двокамерний холодильник «Samsung» за 5000 гривень; пральну машину «Samsung» за 3000 гривень; телевізор-плазму «Samsung» за 5000 гривень; диван за 3000 гривень; м`який куточок за 6000 гривень, а всього на суму 28000 гривень.

Крім цього, у кредит був придбаний автомобіль Джилі, який ними продано у 2014 році за 6000 доларів США і додавши 2000 доларів США, тобто за 8000 доларів США (що відповідало по курсу 106,88 гривень), придбали автомобіль Ford Focus, який у квітні 2019 року, без її відома та згоди, відповідач продав, фактично розпорядившись ним на власний розсуд.

Середня вартість аналогічного транспортного засобу на інтернет-сайті RST становить 100000 гривень.

У середині 2017 року вони припинили з відповідачем подружні стосунки, вона вимушена була з дитиною залишити будинок та винаймати житло.

Згідно рішення суду від 13.06.2018 року шлюб між ними розірвано, і відповідач чинить їй перешкоди у користуванні будинку та іншим спільним майном.

Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням розділити спільне майно, на що останній відмовляв, мотивуючи тим, що спільного майна у них немає.

Так, 30.09.2018 року відповідач, будучи повідомленим про проведення опису спільного майна подружжя, за участю комісії, на призначений час не з`явився.

У зв`язку з тим, що вона проживає з малолітнім сином у найманому житлі, аліментів в розмірі 1100 гривень щомісячно, які нерегулярно сплачує відповідач, не вистачає на утримання дитини, у зв`язку з чим, крім основного виду заробітку, вона вимушена шукати підробітки, тому вважає, що має підстави прохати суд відступити від рівності часток в розподілі спільного майна подружжя.

Позивач прохає суд: визнати спільним майном подружжя нерухоме майно, а саме: домоволодіння, яке складається з житлового будинку А-1, житловою площею 48,1 кв.м., загальною площею 80,2 кв.м.; погребу «в»; прибудови до літньої кухні «б», літньої кухні «Б»; сараю «В»; убиральні «Г»; вимощення «І», огорожі №1; хвіртки №2, що розташоване на приватизованій земельній ділянці, площею 0,0789 га, кадастровий номер :02:044:0004, розташованого по АДРЕСА_2 та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння.

Визнати спільним майном подружжя рухоме майно, а саме: кухонний куточок, вартістю 2000 гривень; кухонні меблі, вартістю 4000 гривень; двокамерний холодильник «Samsung», вартістю 5000 гривень; пральну машину «Samsung», вартістю 3000 гривень; телевізор-плазму «Samsung», вартістю 5000 гривень; диван, вартістю 3000 гривень; м`який куточок, вартістю 6000 гривень, а всього на загальну суму 28000 гривень, а також визнати спільним майном автомобіля Ford Focus, д/н НОМЕР_1 і стягнути з відповідача на її користь половину вартості автомобіля 50000 гривень.

Відступивши від рівності часток у спільному майні подружжя, у зв`язку з перебуванням на її утриманні малолітньої дитини, остання прохає виділити їй із спільного вищевказаного рухомого майна подружжя у натурі: двокамерний холодильник «Samsung» за 5000 гривень; телевізор-плазму «Samsung» за 5000 гривень; пральну машину «Samsung» за 3000 гривень та диван за 3000 гривень, а всього на загальну суму 16000 гривень, виділивши у натурі відповідачеві кухонний куточок за 2000 гривень; кухонні меблі за 4000 гривень та м`який куточок за 6000 гривень, а всього на суму 12000 гривень.

Визнати спільним майном подружжя автомобіль Ford Focus, д/н НОМЕР_1 , і оскільки, на момент поділу спільного майна подружжя, автомобіль в наявності відсутній, позивач прохає стягнути з відповідача на її користь половину вартості автомобіля, що складає 50000 гривень. Також прохає покласти на відповідача понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 01.10.2020 року, за заявою представника позивача, позовні вимоги щодо визнання спільним майном подружжя рухомого майна, а саме: кухонний куточок, вартістю 2000 гривень; кухонні меблі, вартістю 4000 гривень; двокамерний холодильник «Samsung», вартістю 5000 гривень; пральну машину «Samsung», вартістю 3000 гривень; телевізор-плазму «Samsung», вартістю 5000 гривень; диван, вартістю 3000 гривень; м`який куточок, вартістю 6000 гривень, а всього на загальну суму 28000 гривень, а також визнання спільним майном автомобіля Ford Focus, д/н НОМЕР_1 і стягнення з відповідача на її користь половини вартості автомобіля 50000 гривень залишено без розгляду.

В частині домоволодіння позивачка свої вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

У свою чергу, ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Зустрічний позов мотивував тим, що з 22.10.2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 і до укладення цього шлюбу вони не проживали однією сім`єю, не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету та не були пов`язані спільним побутом.

В середині 2017 року вони припинили подружні стосунки, ОСОБА_1 залишила житло ОСОБА_4 та стала проживати окремо, 13.06.2018 року за рішенням суду шлюб між ними було розірвано.

У період перебування у шлюбі, 22.08.2014 року він придбав нерухоме майно: житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 , вартістю на момент придбання 151534 гривні, а також земельну ділянку, кадастровий номер :02:044:0004, площею 0,0789 га за вказаною адресою, вартістю 83028 гривень.

Вищевказане нерухоме майно було придбане за його особисті кошти, оскільки, частину з них він отримав від продажу 16.07.2014 року за 279598 гривень квартири АДРЕСА_3 , що належала на праві спільної часткової власності йому, його матері ОСОБА_5 та його сестрі ОСОБА_6 .

Метою продажу даної квартири за взаємною згодою співвласників було придбання окремого житла для нього та його сестри ОСОБА_6 , яка напередодні придбала житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку в АДРЕСА_4 і їй необхідні були кошти для розрахунку.

Частину коштів 80291 гривню, виручених за продаж квартири передано ОСОБА_6 для придбання нерухомості, а він отримав 104849 гривень.

Крім цього, його ОСОБА_5 розділила виручені кошти за її частку квартири, надавши їх йому та його сестрі.

Також, грошову суму 6000 доларів США, що складало на момент придбання спірного будинку 80220 гривень, шляхом банківського переводу, він отримав від свого товариша ОСОБА_7 , який постійно проживає в РФ.

Таким чином, він особисто вживав заходи із залученням особистих коштів на придбання будинку, а нотаріальні заяви відповідача ОСОБА_1 про те, що вона не заперечує щодо придбання нерухомості, мають формальний характер і написані за вимогою нотаріуса.

Власні кошти відповідач на придбання будинку не надавала, як фізична особа-підприємець доходів не мала і перебувала впродовж трьох років вдома по догляду за дитиною.

Позивач по зустрічному позову ОСОБА_4 просив суд визнати його приватною власністю житловий будинок з господарськими побудовами по АДРЕСА_2 , придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2014 року, розміщений на земельній ділянці кадастровий номер :02:044:0004, площею 0,0789 га за вказаною адресою, придбану на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2014 року.

В судовому засіданні позивач по первісному позову ОСОБА_1 та її представник адвокат Коряк А.В. свій позов підтримали. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Відповідач по первісному позову ОСОБА_4 та його представник адвокат Антіхович В.В. позов ОСОБА_1 не визнали. Прохали задовольнити зустрічний позов.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Встановлено, що 22.10.2010 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, актовий запис №334, сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.19), який за рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13.06.2018 року було розірвано (а.с.20).

22.08.2014 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, між гр. ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, який складається з: житлового будинку А-1, житловою площею 48,1 кв.м., загальною площею 80,2 кв.м.; погребу «в»; прибудови до літньої кухні «б», літньої кухні «Б»; сараю «В»; убиральні «Г»; вимощення «І», огорожі №1; хвіртки №2, що розташований на приватизованій земельній ділянці, площею 0,0789 га, кадастровий номер :02:044:0004, розташованого по АДРЕСА_2 , ціна договору складала 151534 гривні (а.с.13-14).

На укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, позивачем ОСОБА_1 , як дружиною покупця, було надано згоду (а.с.12), згідно якої також зазначено, що вона підтверджує, що придбана нерухомість є спільною сумісною власністю, як така, що набувається під час перебування у шлюбі та за спільні кошти.

Відповідно до п.4.3. укладеного договору покупець стверджує, що договір вчиняється ним за згодою його дружини, грошові кошти на які купується предмет договору купується в інтересах сім`ї і буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова ВП ВС у справі № 372/504/17 від 21.11.2018 року).

Наведена презумпція спільної власності подружжя, а також чітка позиція позивача та відповідача, яку кожен із них окремо висловив при укладанні договору купівлі-продажу домоволодіння, дає підстави для однозначного висновку про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи ОСОБА_4 відносно того, що майно було придбане за особисті кошти прямо протирічить його позиції, викладеній в укладеному договорі.

При цьому така позиція не підтверджена належними та допустимими доказами.

В підтвердження наведеного ОСОБА_4 посилається на показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які зазначили, що зі слів ОСОБА_4 знають про придбання домоволодіння саме за його кошти, отримані від продажу квартири матері.

З цього приводу суд зазначає, що показання надані з чужих слів самого ОСОБА_4 , не можуть вважатися допустимими доказами у справі.

Крім того, ОСОБА_4 надані пояснення ОСОБА_7 (а.с.112), згідно яких останній повідомляє, що кошти в сумі 6000 доларів США були направлені ним ОСОБА_4 в якості подарунка для придбання житла. Також суду надані виписки з рахунку ОСОБА_4 , відкритих в АТ КБ «Приватбанк» про перерахунок йому такої суми коштів від ОСОБА_7 .

Разом із тим, суд доводи ОСОБА_4 про те, що ці кошти були витрачені на придбання будинку ґрунтуються виключно на письмових поясненнях ОСОБА_7 . Однак, факти цільового витрачання коштів не можуть підтверджуватися таким засобом доказування. При цьому суд погоджується з позицією представника позивача, що така особа навіть не була допитана в судовому засіданні в якості свідка.

Крім того, відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Разом із тим, ОСОБА_4 не було надано суду доказів дотримання нотаріальної форми цього договору, а тому не доведено дійсність такої угоди.

Інших доказів набуття нерухомого майна за власні кошти, відповідачем не надано.

На підставі викладеного, первісний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а в зустрічному позові ОСОБА_4 слід відмовити.

Позивачем при подачі позову до суду понесено судові витрати, пов`язані з вимогою щодо домоволодіння по сплаті судового збору в сумі 768,40 гривень, які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Щодо судових витрат за надання правничої допомоги суд зазначає наступне.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України).

Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати на правову допомогу адвоката, заявлені позивачем, становлять 2700 гривень, відповідно до приєднаної до матеріалів справи квитанції.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Викладена правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.08.2019 року по справі № 915/237/18.

Дослідивши розрахунок позивача за первісним позовом, суд приходить до висновку, що такі витрати узгоджуються з об`ємом правової допомоги, наданої адвокатом.

Враховуючи, що перед початком судового розгляду справи, позивач прохала залишити без розгляду дві позовні вимоги з трьох, суд вважає, що витрати на правничу допомогу слід стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 900 гривень.

Керуючись ст. ст. . 60-61, 69-71 СК України, ст.ст. 4-13, 141, 263, 265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати спільним майном подружжя нерухоме майно, яке, відповідно до договору купівлі-продажу, складається з домоволодіння: житлового будинку А-1, житловою площею 48,1 кв.м., загальною площею 80,2 кв.м.; погребу «в»; прибудови до літньої кухні «б», літньої кухні «Б»; сараю «В»; убиральні «Г»; вимощення «І», огорожі №1; хвіртки №2, що розташоване на приватизованій земельній ділянці, площею 0,0789 га, кадастровий номер :02:044:0004, по АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 гривень 40 копійок та витрати на правничу допомогу в розмірі 900 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, безпосередньо до Полтавського апеляційного суду або через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 04.11.2020 року.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду В.М.Даценко