Житомирський апеляційний суд
Справа №279/2813/20 Головуючий у 1-й інст. Невмержицька О. А.
Категорія 46 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/7653/20 за позовом представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Невмержицької О.А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 1 квітня 2019 року, близько 00 годин 40 хвилин, на 151 км автодороги " Київ-Ковель", поблизу м. Коростень Житомирської області, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_3 , який, керуючи автомобілем VOLVO FH440, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричіпом марки "STAS", реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснив наїзд на її сина ОСОБА_4 . Внаслідок отриманий тілесних ушкоджень син загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Житомирські області від 30 травня 2019 року кримінальне провадження за фактом ДТП закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

На час цієї дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля VOLVO FH440 була застрахована у ПрАТ " СК ПЗУ Україна".

ОСОБА_1 зазначила, що її представник 30 вересня 2019 року звернувся до страхової компанії із заявою про виплату їй страхового відшкодування, пов`язаного зі спричиненням моральної шкоди, у розмірі 25038 грн., тобто 1/2 частки, яка належить їй як матері загиблого.

22 жовтня 2019 року ПрАТ " СК ПЗУ Україна" здійснило виплату страхового відшкодування у сумі 12519 грн.( 50% від розміру завданої шкоди), обґрунтовуючи це тим, що при визначенні розміру спричиненої шкоди врахована ступінь вини самого потерпілого.

Вважає, що моральна шкода їй відшкодована не у повному обсязі, оскільки шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає відповідальність водія транспортного засобу навіть за відсутності його вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, сплата відповідачем лише 25 % страхового відшкодування порушує її права, передбачені ст.27 Закону України " Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача 37557 грн. страхового відшкодування моральної шкоди, 5703 грн. 07 коп. пені за порушення строків виплати страхового відшкодування, 640 грн. 98 коп. інфляційних втрат у зв`язку з порушення строків виплати страхового відшкодування та 743 грн. 94 коп. трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства « Страхова компанія « ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 44644 грн. 99 коп., в тому числі: 37557 грн. страхового відшкодування моральної шкоди, 5703 грн. 07 коп. пені, 640 грн. 98 коп. інфляційних втрат, 743 грн. 94 коп. - 3 % річних, а також 16000 грн. за надання правничої допомоги.

Стягнуто з відповідача на користь держави 2102 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ПрАТ « СК « ПЗУ Україна», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зокрема, зазначає, що суд залишив поза увагою зміст заяви представника ОСОБА_1 про виплату страхового відшкодування, у якій чітко зазначено, що розмір моральної шкоди, який має бути виплачений позивачці, становить Ѕ частину, що належить матері загиблого. Вказана обставина свідчить про наявність інших осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого. Проте, у позові міститься вимога про відшкодування моральної шкоди у повному обсязі матері загиблого, виходячи із загального її розміру, який встановлений законодавством.

Окрім того, суд не застосував положення ст. 1193 ЦК України, якими передбачена можливість зменшення розміру шкоди з врахуванням ступеня вини самого потерпілого, адже причиною виникнення цієї дорожньо-транспортної пригоди була груба необережність ОСОБА_4 , який перебував у нетверезому стані.

Окрім того, ст.36 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Саме з таких міркувань виходив страховик при обчисленні розміру моральної шкоди та здійсненні страхової виплати.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , який загинув внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 1 квітня 2019 року, близько 00 годин 40 хвилин, на 151 км автодороги " Київ-Ковель", поблизу м. Коростень Житомирської області.

Вказана дорожньо-транспортна пригода сталася за участю водія ОСОБА_3 , який, керуючи автомобілем VOLVO FH440, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричіпом марки "STAS", реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 .

Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Житомирські області від 30 травня 2019 року кримінальне провадження за фактом ДТП закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

В межах цього кримінального провадження також було встановлено, що причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди слід вважати вихід ОСОБА_4 в темну пору доби на смугу руху транспортного засобу.

Проведеною судово-медичною експертизою також встановлено, що у крові та сечі потерпілого виявлено етиловий спирт в концентрації 1,29 проміле та 1, 71 проміле, відповідно.

На час цієї дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля VOLVO FH440 була застрахована у ПрАТ " СК ПЗУ Україна".

30 вересня 2019 року представник позивачки звернувся до страхової компанії із заявою про виплату їй страхового відшкодування, пов`язаного зі спричиненням моральної шкоди внаслідок смерті сина, у розмірі 25038 грн., тобто 1/2 частки, яка належить ОСОБА_1 як матері загиблого.

22 жовтня 2019 року ПрАТ « СК ПЗУ Україна» здійснило виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 12519 грн.

Своїм листом від 22 жовтня 2019 року відповідач також повідомив ОСОБА_1 про те, що, приймаючи рішення про виплату страхового відшкодування, яке становить 12519 грн., тобто 50% від розміру завданої шкоди, він застосував положення п. 36.3 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» й виходив з того, що відповідальними за заподіяння шкоди є декілька осіб.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частиною 2 статті 1168 ЦК країни передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові ( дружині), батькам (усиновлювачам), дітям ( усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка її завдала. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом ( ч.2 ст.1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачений такий обов`язок.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до п.22.1 ст.22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст. 23 вказаного Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.3 статті 27 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» також передбачено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку ( дружині), батькам ( усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого відшкодування цим особам стосовного одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що вказана дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 1 квітня 2019 року за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої загинув ОСОБА_4 , є страховим випадком, а тому у страховика виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за шкоду, завдану водієм автомобіля VOLVO FH440, яка пов`язана зі смертю потерпілого. Розмір такої шкоди визначений у відповідності до положень пункту 27.3 ст. 27 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» .

З урахуванням того, що на день настання страхового випадку мінімальна заробітна плата була встановлена на рівні 4173 грн., загальний розмір моральної шкоди визначений судом у сумі 50076 грн. Оскільки відповідачем добровільно сплачено 12519 грн., суд вірно зазначив, що на користь ОСОБА_1 належить стягнути різницю між загальним розміром моральної шкоди та виплаченою сумою страхового відшкодування, що становить 37557 грн.

Та обставина, що при зверненні до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування представник ОСОБА_1 зазначив розмір такого відшкодування у сумі 25038 грн. ( Ѕ частки, що належить матері загиблого), не може обмежувати право позивачки на отримання відшкодування моральної шкоди у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, встановлених на день настання страхового випадку, як це передбачено п.27.3 ст.27 вказаного Закону. Матеріали справи не містять доказів того, що, окрім матері ОСОБА_4 , право на отримання страхового відшкодування мають також й інші особи.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилався на ту обставину, що суд не застосував положення ст. 1193 ЦК України.

Так, відповідно до ч.2 ст.1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого ( а в разі вини особи, яка завдала шкоди,- також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 4.14 Правил дорожнього руху пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 порушив Правила дорожнього руху та, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у темний час доби, вийшов на проїзну частину та не впевнився у відсутності небезпеки й почав переходити дорогу поза пішохідним переходом, що призвело до виникнення дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої він загинув.

Вказані дії ОСОБА_4 свідчать, що ним була допущена груба необережність, яка сприяла виникненню шкоди.

Проте, при вирішенні даного спору суд обгрунтовано не зменшив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню зі страховика, оскільки у випадках, коли деліктні правовідносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у розмірі та порядку, передбачених Законом України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Загальний розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого, визначений пунктом 27.3 статті 27 вказаного Закону. Саме з такого розміру й виходив суд при вирішенні спору.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Отже, у спірних правовідносинах страховик зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду у розмірі, визначеному ст. 27 зазначеного вище Закону.

Та обставина, що при вирішенні спору суд виходив із загального розміру моральної шкоди ( 12 мінімальних заробітних плат, встановлених на день настання страхового випадку) й не врахував ступінь вини ОСОБА_4 , не свідчать про обгрунтованість доводів апеляційної скарги, оскільки застосування положень ч.2 ст.1193 ЦК України зумовлене насамперед необхідністю врегулювання деліктних правовідносин, які існують між потерпілим та особою, яка спричинила шкоду. В даному випадку спірні правовідносини виникли між ОСОБА_1 та страховиком особи, відповідальної за спричинення шкоди. З врахуванням глибини душевних страждань позивачки, характеру та тривалості її немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, та зважаючи на невідворотність наслідків завданої шкоди, є цілком виправданим те, що суд виходив з максимального розміру страхового відшкодування моральної шкоди, визначеного у п.27.3 ст. 27 вищезазначеного Закону.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував вимоги п. 36.3 ст. 36 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки дана норма регулює правовідносини, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої третім особам внаслідок взаємопов`язаних дій декількох осіб.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача пені, трьох процентів річних та інфляційних нарахувань.

Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом ( ст. 992 ЦК України).

За кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика ( МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц зазначила, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Отже законодавством передбачене нарахування пені за прострочення відповідача у разі його наявності. Також, зважаючи на характер спірних правовідносин сторін, у разі прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика застосовуються положення ч.2 ст. 625 ЦК України.

При цьому, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення страховиком грошового зобов`язання, а також трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) за неправомірне користування грошовими коштами, належними до сплати, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки ( пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Встановивши, що відповідач прострочив грошове зобов`язання з виплати позивачці страхового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань.

Оскільки позовні вимоги задоволено, суд, врахувавши надані позивачкою докази, дійшов вірного висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 понесених витрат на правничу допомогу.

Враховуючи вищезазначене, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,368, 374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 серпня 2020 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: