Справа № 523/7801/19
Провадження №2/523/1890/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

за участю секретаря Кащавцевої А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб без самосійних вимог: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами, в остаточній редакції яких просить:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Левчук О.С., реєстровий номер 1802.

-витребувати у ОСОБА_3 на його користь кв. АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 придбав за кредитні грошові кошти кв. АДРЕСА_1 , при цьому квартира за договором іпотеки від 28.08.2008р. була передана в іпотеку. У 2010р. шлюб між ними був розірваний. У липні 2018р. позивач дізнався, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14.12.2017р. за ОСОБА_5 було визнано право особистої приватної власності на кв. АДРЕСА_1 . Ухвалою суду від 05.10.2018р. заочне рішення від 14.12.2017р. було скасовано з призначенням розгляду справи за участю сторін. Втім, 28.09.2018р. ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу продала спірну квартиру ОСОБА_3 . На думку позивача договір купівлі-продажу є недійсним, так як квартира належала йому та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, а він, як співвласник не надавав згоди на її продаж. Крім того, договір був укладений без дозволу органу опіки та піклування, так як в квартирі на час продажу був зареєстрований малолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син позивача. Щодо позовних вимог про витребування спірної квартири від ОСОБА_3 то такі обґрунтовані позивачем з посиланням на ч.1,2 ст.397, ст.388 ЦК України. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_7 направив до суду відзив, в якому просить відмовити у задоволені позовних вимог посилаючись на те, що пред`явлення одночасно ОСОБА_8 негаторного та віндикаційного позову є недопустимим. Щодо витребування майна то на думку представника ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, укладений договір є відплатним, на час укладання договору ОСОБА_2 була власником майна, а ОСОБА_3 , як набувач не знала та не могла знати, що ОСОБА_2 не мала права на відчуження квартири. Також представник вважає, що ОСОБА_1 не надано документів, які підтверджують його право особистої приватною власності на спірну квартиру, а відтак він не має право на витребування майна з чужого незаконного володіння.

Представник АТ «Дельта Банк» направив до суду пояснення в яких вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді від 14.06.2019р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 09.07.2019р. за клопотанням позивача судом були забезпечені позовні вимоги шляхом накладання арешту на предмет спору кв. АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 18.09.2019р. до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог було залучено АТ «Дельта Банк». Ухвалою суду від 18.09.2019р. від приватного нотаріуса Левчук О.С. була витребувана нотаріальна справа з приводу посвідчення договору купівлі-продажу від 28.09.2018р.

Ухвалою суду від 03.09.2020р. до участі у справі замість АТ «Дельта Банк» було залучено правонаступника, - ТОВ «Консалт Солюшенс».

03.09.2020р. підготовче провадження було закрито з призначенням розгляду справи за участю сторін.

Після оголошення на території України карантинних заходів, розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями сторін.

ІІІ. Позиції сторін.

Позивач та його представник в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задовольнити.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_7 в судовому засіданні посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник ТОВ «Консалт Солюшенс» у судовому засіданні вважав, що позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Інші учасники розгляду справи в призначене судове засідання не з`явились. Про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Суд, вивчивши матеріли справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини прийшов до наступного висновку.

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 з 09 серпня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2010 року у справі №2-4475/10 шлюб між ними було розірвано та встановлено, що фактичні шлюбні відносини припинилися з липня 2010 році. Указане рішення набрало законної сили 14 вересня 2010 року.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_9 було набуте майно, зокрема:

кв. АДРЕСА_1 , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28 серпня 2008р., реєстровий номер 1500.

Зазначене майно було оформлене на ім`я ОСОБА_1 .

Вказана квартира була придбана за кредитні грошові кошти, отримані ОСОБА_1 за кредитним договором №642-013/ФКВІП-08 від 28 серпня 2008р., укладеного між ним та ТОВ «Український промисловий банк», право вимоги по якому перейшло до АТ «Дельта Банк», а згодом до ТОВ «Косналт Солюшенс».

За договором іпотеки від 28 серпня 2008р. з метою належного виконання прийнятих на себе зобов`язань по кредитному договору, ОСОБА_1 , за згодою ОСОБА_4 передав вказану вище квартиру в іпотеку.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017р. (справа №523/16787/17) за ОСОБА_4 було визнано право особистої приватної власності на кв. АДРЕСА_1 .

28 вересня 2018 року між ОСОБА_4 , від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було укладено договори купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., реєстровий номер 1802.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018р. (справа №523/16787/17) заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017р. було скасовано, з призначенням розгляду справи за участю сторін. На теперішній час розгляд справи триває.

Підставою звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 28 вересня 2018р. та її витребування з чужого незаконного володіння від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 є відновлення порушених прав останнього на кв. АДРЕСА_1 .

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

За приписами частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду Українивід 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15.

Як встановлено судом та зазначене вище ОСОБА_4 набула право особистої приватної власності на спірну квартиру на підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017р. у справі №523/16787/17, яке на підставі ухвали того ж суду було скасовано 05 жовтня 2018р. Ухвала набрала законної сили в день її постановлення, так як не підлягає оскарженню. На підставі вказаного рішення суду, ОСОБА_4 28 вересня 2018р. було укладеного договір купівлі-продажу. Отже, належним документом на підтвердження права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру було заочне рішення суду, скасування якого є похідним від позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Одночасне пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (оскільки негаторний позов це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

До того ж одна з умов застосування віндикаційного позову відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.

Таким чином, пред`явлення позовних вимог одночасно із застосуванням до спірних правовідносин норм статей 215, 216, 388 ЦК України з боку позивача є помилковим.

Отже, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 вересня 2018р. не є необхідним для вирішення питання про те, що кв. АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності та для її витребування від ОСОБА_3 .

В зв`язку з чим суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 стосовно визнання договору купівлі-продажу недійсним слід відмовити.

У цій справі спірне майно вибуло з володіння власника ОСОБА_1 поза його волею, зокрема, у зв`язку з державною реєстрацією права власності на квартиру виданого на виконання рішення суду, яке надалі було скасоване. Встановлення судом вказаних обставин є достатньою правовою підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , в силу п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, зокрема від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (стаття 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Заперечення представника ОСОБА_3 суд відхиляє, як такі що суперечать обставинам встановлених судом та не грунтуються на нормах права, які регулюють виникли між сторонами правовідносини.

Також суд вважає, що розгляд справи за позовними вимогами ОСОБА_4 у справі № 523/16787/17 та не ухвалення рішення суду на теперішній час, не мають правового значення для розгляду даної справи, оскільки заочне рішення, яке було ухвалено по справі та яке стало підставою для укладання спірного договору купівлі-продажу скасовано.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

VІ. Судові витрати.

Згідно ст.141 ЦПК України пропорційно задавленим позовним вимогам з ОСОБА_3 на користь позивача слід стягнути судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 768,40грн.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259, 263-265,268 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб без самосійних вимог: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 ) квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб без самосійних вимог: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 09 листопада 2020р.

Суддя