Справа № 667/8805/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2020р. Херсонський міський суд Херсонської області

у складі: головуючої судді Зуб І.Ю.,

при секретарі Матієнко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному провадженні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за за позовною заявою ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину домоволодіння, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить, із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 20.04.2018 року, визнати 58/100 частин домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя; визнати за позивачем право власності на частку в спільній сумісній власності в розмірі 29/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Позов мотивовано тим, що позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_3 з 23.07.2002 року по 21.04.2015 року, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначено, що проживав з дружиною у будинку АДРЕСА_1 , який вона отримала у спадщину на підставі рішення суду від 02.08.2001 року. За період спільного проживання здійснено капітальний ремонт будинку та літньої кухні, переобладнання будинку, побудовано нову огорожу, чим була значно збільшена вартість домоволодіння.

З письмових заперечень відповідача вбачається, що він заперечує проти задоволення позову, оскільки в будинку здійснювався поточний ремонт, відповідач також приймав участь у його здійсненні, позивачем за час перебування в шлюбі з матір`ю відповідача не проводився капітальний ремонт, грошових вливань з боку позивача не здійснено.

В судовому засіданні позивач, його представник просили задовольнити позовні вимоги з підстав зазначених в позові.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час слухання справи повідомлявся, причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши позивача, його представника, свідків, судом встановлено наступне.

Ухвалою судді Комсомольського районного суду м. Херсона від 01.12.2015 року відкрито провадження у даній справи та призначено справу до розгляду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2016 року обрано склад суду.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 13.05.2016 року дану справу прийнято до провадження.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2017 року обрано новий склад суду.

28.02.2017 року ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області справу прийнято до провадження.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2018 року обрано новий склад суду.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 21.08.2018 року прийнято справу до провадження.

З протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2019 року вбачається, що обрано новий склад суду.

11.02.2019 року ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області прийнято справу до провадження.

18.03.2020 року обрано новий склад суду, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 23.03.2020 року прийнято справу до розгляду та призначено до розгляду в порядку загального провадження.

30.07.2020 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області закрито підготовче провадження та призначено судове засідання.

Відповідно до свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 одружились ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Комсомольського району м. Херсона від 02.09.2001 року договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визнано дійсним. Визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 в порядку спадкування.

Відповідно до реєстраційного напису право власності за ОСОБА_3 зареєстровано за № 98282 в реєстровій книзі № 36 09.01.2002 року Бюро технічної інвентаризації.

Після смерті ОСОБА_3 , зареєстровано спадкову справу № 198/2015 у Третій Херсонській державній нотаріальній конторі.

Із заявами про прийняття спадщина, після смерті ОСОБА_3 , звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що вбачається із відомостей Третьої Херсонської державної нотаріальної контори, які надійшли до суду 26.01.2015 року.

У відповідності із відомостями копії сторінок домової книги, сторони мають місце реєстрації проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Між позивачем та ПП ОСОБА_6 28.09.2005, 06.05.2008, 28.12.2010 року укладено договори щодо придбання віконних систем та монтажу, долучено до позову договори, акти виконаних робіт, квитанції (т. 1 а.с. 22-31).

В матеріалах справи міститься робочий проект щодо газопостачання житлового будинку АДРЕСА_1 від 2010 року, замовником зазначено ОСОБА_3 , акти прийняття об`єкту системи газопостачання, акт прийняття в експлуатацію газового лічильника ( т. 1 а.с. 33-43).

З свідоцтва про поховання, квитанції №000913, договору замовлення № 1081, квитанцій, вбачається, що замовником поховання ОСОБА_3 є позивач (т.1 а.с. 81-82).

З довідки від 23.10.2015 року Компанії «Дніпро Карго Лімітед» вбачається, що позивачу в період з серпня 2002 року по травень 2015 року нараховану заробітну плату у розмірі 653 842 грн. 78 коп.

Заповіт 23 АБ 909765, суд не бере до уваги, оскільки даний доказ є не допустимим, у зв`язку із недотриманням вимог ч. 8 ст. 95 ЦПК України, щодо легалізації іноземних офіційних документів із врахуванням правил Гаазької Конвенції. Відсутній переклад доказу, та апостиль (т. 1 а.с. 86).

Суд не бере до уваги надані фотокартки із зазначенням відомостей щодо зображень, оскільки неможливо ідентифікувати хто зображений на фото, час та місце коли зроблено фото (т. 1 а.с. 82-86).

У відповідності із положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що є сусідом позивача, бачив, як той робив ремонт власними руками, батько свідка йому допомагав, в тому числі й щодо робіт в літній кухні. Батько свідка помер. Зазначив, що позивач почав робити ремонт в будинку, після того як почав там проживати з ОСОБА_8 . З його пояснень вбачається, що ремонтувалось все в будинку.

З пояснень свідка ОСОБА_9 вбачається, що вона сусідка позивача, бачила як робив позивач ремонт в будинку після того як почав проживати з ОСОБА_10 , робили перебудову, вікна міняли. Вважає, що за кошти позивача робили ремонт. Зазначає, що бачила як ремонт робив позивач та його кум.

Свідка ОСОБА_11 суд не мав можливості опитати, оскільки за його станом мовлення неможливо було привести до присяги.

Щодо письмової заяви представника позивача про дослідження в судовому засіданні пояснень свідків, які допитувались іншим складом суду, то така заява не може бути задоволена, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому дослідження наявних у справі доказів.

Відповідно до висновку експерта за результатами судової будівельно-технічної експертизи від 15.12.2016 року: вартість невід`ємних поліпшень, виконаних після 2002 року становить 89 542 грн.; ринкова вартість домоволодіння з житловими будинком літ. «А» загальною площею 72,0 кв. м становить на дату оцінки 625 871 грн.; відсоток поліпшень, які виконав позивач в домоволодінні може дорівнювати 14%. Зазначено в тексті експертизи про не включення самочинного будівництва до схематичного плану домоволодіння (т. 1 а.с. 216-262).

Зазначений відсоток поліпшень, який дорівнює 14 %, не може вказувати на істотне збільшення вартості нерухомого майна.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 14.11.2017 року призначено по справі повторну судову будівельно-технічну експертизу.

У висновках повторної експертизи від 18.01.2018 року зазначено, що вартість невід`ємних поліпшень, які були зроблені в результаті ремонтних робіт в садибі АДРЕСА_1 станом на січень 2018 року становить 974 316 грн.; розмір збільшення ринкової вартості домоволодіння внаслідок невід`ємних поліпшень становить 827 209грн. В тексті експертизи зазначено, що частка виконаних ремонтних робіт становить 58/100.(т. 2 а.с. 63-116).

З технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , вбачається наявність самочинного будівництва літ. «Д», «б», «Е», «Ж», «З». Зі змісту повторної експертизи вбачається, що експертом в якості невід`ємних поліпшень враховано вартість об`єктів самочинного будівництва, які не введені в експлуатацію, тому не можуть рахуватись як об`єкти нерухомого майна. За таких обставин суд не може взяти до уваги висновок повторної експертизи також виходячи з наступного.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. (ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно положень ст. 57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана норма права визначає підставу поширення на особисте майно режиму спільної сумісної власності за умови наявність спільних трудових чи грошових затрат або затрат лише другого з подружжя, який не є власником даного майна. Під трудовими затратами розуміється особиста або спільна трудова діяльність подружжя, спрямована на ремонт майна, здійснення його добудови, переробки тощо, що призвело до істотного збільшення вартості майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих та (або) спільних коштів, що спрямоване на поліпшення майна. При цьому необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність "істотного збільшення його у вартості".

Оскільки поняття "істотне збільшення у вартості" є оціночним, конкретне рішення щодо задоволення або відхилення позову приймається судом з урахуванням усіх обставин справи. У разі здійснення поділу спільного майна, набутого на підставі і в порядку ч. 1 ст. 61 СК, суд має право відступити від принципу рівності часток, врахувавши ступінь трудової та (або) матеріальної участі у поліпшенні майна кожного з подружжя (ч. 2 ст. 70, ч. 7 ст. 57 СК).

У постанові ВСУ від 8 листопада 2017 року в справі № 6-1447цс17 колегією суддів звернуто увагу на те, що для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального здорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою має бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, а також його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тими єдиними чинниками, що безумовно свідчать про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу Україниправо власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

При вирішення даного спору, суд враховує правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16, де встановлено наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що частина покращень в домоволодінні, які є підставою для звернення позивача до суду є самовільними.

Разом з тим, за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК Українине породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

При розгляді даного спору, позивачем не надано проектно-кошторисної документації, проектної, дозвільної та технічної документації, передбачених законодавством, які мали підтвердити проведення будівництва об`єктів, які зазначені самочинними в технічному паспорті, та в сукупності свідчили про майновий стан позивача та його спроможність проводити роботи з поліпшення об`єктів нерухомого майна, придбавати витратні матеріали та нести витрати по утриманню нерухомості.

З огляду на наведене, враховуючи що позивач фактично просить визнати спільною сумісною власністю подружжя об`єкти самочинного будівництва та визнати право власності на їх частину, суд не вбачає підстав для задоволення вказаного позову за його необґрунтованості.

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із ст.141 ЦПК України суд відмовляючи у задоволенні позову залишає судові витрати за позивачем.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 316, 317, 328, 334, 357, 364, 367, 376 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 61, 62, 63, 65, 70 СК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину домоволодіння- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення до Херсонського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 09.11.2020 року.

СуддяІ. Ю. Зуб