ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/8878/19
Провадження № 22-ц/4820/1445/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В.,Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/8878/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 липня 2020 року (суддя Палінчак О.М., повне судове рішення складено 07 липня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказував, що за період перебування у шлюбі із відповідачкою ними було придбано житловий будинок загальною площею 240,1 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 . Позивач зазначив, що згоди між подружжям про порядок, обсяги та будь-який із можливих варіантів поділу спільного сумісного майна досягнуто не було, тому, посилаючись на приписи СК України та ЦК України, ОСОБА_1 просив суд провести поділ спільного майна подружжя, визнавши за відповідачкою право власності на житловий будинок загальною площею 240,1 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 компенсацію Ѕ частини вказаного вище житлового будинку.

В листопаді 2019 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов, в якому вказувала, що 27 листопада 2009 року її батько ОСОБА_3 за договором дарування подарував їй та її матері в рівних частках кожній земельну ділянку для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель та об`єкт незавершеного будівництва: житловий будинок готовністю 88%, площею забудови 236,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 зазначає, що оскільки подружжя не працювало та не мало фінансової можливості закінчити будівництво житлового будинку, батьки ОСОБА_2 допомагали проводити будівельні роботи. Позивачка за зустрічним позовом зазначила, що після добудови будинку 24 грудня 2012 року їй та ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок вцілому загальною площею 479,4 кв.м. І 21 січня 2014 року між позивачкою та ОСОБА_4 було укладено договір поділу нерухомого майна в натурі, що є спільною частковою власністю і за умовами останнього ОСОБА_2 у приватну власність перейшло житлове приміщення загальною площею 240,1 кв.м. А тому позивачка вважає, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 належить їй на праві особистої приватної власності і просила суд визнати цей спірний будинок її особистою приватною власністю.

В травні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій вказав, що 21 січня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір про поділ нерухомого майна в натурі, що є спільною частковою власністю та зареєстровано за відповідачкою за зустрічним позовом право власності на спірний житловий будинок загальною площею 240,1 кв.м., а тому ОСОБА_1 вважає, що саме з 21 січня 2014 року сторонам належить на праві спільної сумісної власності зазначений житловий будинок загальною площею 240,1 кв.м. за АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що ринкова вартість спірного житлового будинку становить 1 743 825 грн. У зв`язку із вказаним, позивач по первісному позову, просив суд визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок загальною площею 240,1 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 871 912,50 грн. в якості компенсації Ѕ частки спірного житлового будинку.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні первісного позову, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про недоведеність позивачем розміру його частки у спільному майні, оскільки право власності за ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 240,1 кв.м. було зареєстровано 21 січня 2014 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. А тому, апелянт вважає, що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спірному майні є рівними. Проте, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, у зв`язку із чим відмовив у задоволені первісного позову. Враховуючи викладене, апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволені первісного позову та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повному обсязі; в іншій частині судове рішення залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 погоджується із висновками суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Так, відповідачка за первісним позовом вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оскільки у спільному майні подружжя є істотна частка майна, що належала ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, тому наявні підстави для відступу від засад рівності часток подружжя в сторону збільшення частки ОСОБА_2 . Разом з тим, для визначення частки кожного з подружжя у спірному будинку з урахуванням того майна, що перебувало у особистій приватній власності ОСОБА_2 , потрібно було застосування спеціальних знань в галузі оціночно-будівельної експертизи, проте апелянтом та його представником заявлялось клопотання лише про призначення експертизи для визначення ринкової вартості спірного майна будинку, тому суд першої інстанції не міг вийти за межі позову та обґрунтовано відмовив в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .

Представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав у ній наведених.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав і просить її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду не з`явилися, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Встановлено, що апелянтом оскаржується судове рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову. В частині відмови у задоволенні зустрічного позову учасниками справи не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині з підстав порушення норм матеріального та процесуального права - скасуванню з постановленням нового судового рішення в цій частині.

В силу ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до положень ч 1- 3 ст 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 особистою приватною власністю, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність цих позовних.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 06 липня 2020 року в цій частині учасниками справи не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Також, відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що у спільному майні подружжя сторін, а саме житловому будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 240, кв.м., житловою площею 97,9 кв.м. є істотна частка майна, що належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, а тому наявні підстави для відступу від засад рівності часток подружжя в сторону збільшення частки ОСОБА_2 . Однак, для визначення частки кожного з подружжя у спірному будинку з врахуванням майна, що є особистою приватною власністю ОСОБА_2 потрібне застосування спеціальних знань в галузі оціночно-будівельної експертизи, проте такого клопотання стороною позивача заявлено не було. Оскільки з наданих доказів неможливо встановити дійсні розміри часток сторін у спільному майні подружжя, тому позов ОСОБА_1 до задоволення не підлягає.

Однак, такий висновок суду першої інстанції в повному обсязі не відповідає вимогам матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В силу положень п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, що регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Таке ж положення містить і частина 3 статті 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

За змістом ст.ст. 68, 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Тому дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 січня 2003 року, який розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 11 вересня 2019 року.

27 листопада 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 було укладений договір дарування земельної ділянки, даної для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) - землі житлової та громадської забудови і об`єкт незавершеного будівництва, житловий будинок, готовністю 88%, площа забудови 236,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.46-47).

05 грудня 2012 року на замовлення ОСОБА_4 і ОСОБА_2 була видана Декларація про готовність об`єкта до експлуатації № ХМ 4, відповідно до якої житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 476, кв.м., житловою площею 194,4 кв.м. закінчений будівництвом і об`єкт готовий до експлуатації (а.с. 236 - 238).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 24.12.2012 року зареєстровано право спільної часткової власності по Ѕ на зазначений будинок за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 24.12.2012 року (а.с.106 - 107, 153-155).

21 січня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір про поділ нерухомого майна в натурі, що є спільною частковою власністю, відповідно до п. 1.1., 1.2. якого сторони домовилися про поділ у натурі належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку АДРЕСА_1 та має таку характеристику: цегляний житловий будинок літерою А-2, житлова площа якого 194,4 кв.м., загальна площа - 479,4кв.м.

І за цим договором в приватну власність ОСОБА_2 перейшли наступні житлові та допоміжні приміщення: 1-й поверх: №2-1 коридор 2,6 кв.м., №2-2 коридор 4,6 кв.м., №2-3 гараж 15,8 кв.м., №2-4 сходова 3,1 кв.м., №2-5 сходова 2,8 кв.м., №2-6 вітальня 38,3 кв.м., №2-7 туалет 2,0 кв.м., №2-8 котельня 4,8 кв.м.; 2-й поверх: №2-9 коридор-сходова 9,2 кв.м., №2-10 житлова кімната 14,4 кв.м., №2-11 житлова кімната 15,1 кв.м., №2-12 кухня 5,2 кв.м., №2-13 житлова кімната12,3 кв.м., №2-14 житлова кімната 17,8 кв.м., цокольний поверх: №2-15 сходова 5,6 кв.м., №2-16 погріб 18,2 кв.м., №2-17 підсобне 13,4 кв.м., №2-18 підсобне 39,5 кв.м., №2-19 кладова 15,4 кв.м., загальна площа виділених приміщень складає 240,1 кв.м., житлова площа виділених приміщень складає 97,0 кв.м. та являє собою самостійний об`єкт нерухомого майна - цілий житловий будинок. Цей новостворений житловий будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0500 га цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :29:004:0588 (п 2.1.2.) (а.с. 156-157).

І 21.01.2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 240, кв.м., житловою площею 97,9 кв.м. (а.с.153-155).

З огляду на вищенаведене висновок суду першої інстанції про те, що спільним майном подружжя сторін є частка в житловому будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 240, кв.м., житловою площею 97,9 кв.м. є обґрунтованими.

Разом з тим, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про неможливість встановлення та визначення дійсних розмірів часток сторін у спірному майні з врахуванням майна, що належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності без застосування спеціальних знань в галузі оціночно-будівельної експертизи, адже визначення частки у спільній сумісній власності подружжя не є питанням, що входить до компетенції експертів.

А тому доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо відмови у позові ОСОБА_1 з підстав не надання доказів, необхідних для визначення частки позивача є такими, що заслуговують на увагу.

Разом з тим, на думку судової колегії, посилання в апеляційній скарзі на те, що частка ОСОБА_1 у житловому будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 240, кв.м., житловою площею 97,9 кв.м., як спільному майні подружжя становить Ѕ є безпідставними, виходячи із наступного.

Встановлено, що ОСОБА_2 за договором дарування від 27.11.2009 року разом із ОСОБА_6 отримала в дарунок в рівних частках житловий будинок, готовністю 88% площею забудови 236,4 кв.м. по АДРЕСА_1 , який вподальшому за період з грудня 2009 року по листопад 2012 року ці співвласники, в тому числі і подружжя ОСОБА_1 за спільні кошти здійснювали добудову цього будинку і 05.12.2012 року на замовлення ОСОБА_2 і ОСОБА_6 виготовлена декларація про готовність об`єкта до експлуатації № ХМ 4, відповідно до якої зазначений житловий будинок загальною площею 476, кв.м., житловою площею 194,4 кв.м. визнано закінченим будівництвом та 24.12.2012 року зареєстровано право спільної часткової власності по Ѕ за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на зазначений будинок. І 21 січня 2014 року на підставі договору про поділ нерухомого майна в натурі, що є спільною частковою власністю зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 240, кв.м., житловою площею 97,9 кв.м.

Враховуючи вищевикладене та те, що майно, яке належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України не перетворюється у спільну сумісну власність, а спільна сумісна власність в цьому випадку виникає лише на частку майна, що утворилося внаслідок вкладення спільних коштів подружжя сторін у добудову будинку загальною площею 476, кв.м., житловою площею 194,4 кв.м., тому судова колегія вважає, що з врахуванням добудови, яка здійснена за спільні кошти співвласників цього будинку та складає 12% від нього і з врахуванням частки ОСОБА_2 , що виділена в натурі у виді житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 240, кв.м., житловою площею 97,9 кв.м. спільним майном подружжя сторін є 6/100 зазначеного будинку.

Виходячи із рівності часток у спільному майні подружжя, судова колегія вважає, що частка ОСОБА_1 у спільному майні подружжя становить 3/100 житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 240, кв.м., житловою площею 97,9 кв.м.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Оскільки ринкова вартість житлового будинку загальною площею 240, кв.м., житловою площею 97,9 кв.м. по АДРЕСА_1 складає 1743825 грн., що підтверджується висновком експерта №732/019 за результатами проведення додаткової судової оціночно-будівельної експертизи від 27.03.2020 року, що є допустимим у розумінні ст. 78 ЦПК України доказом, тому підлягає до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 52314,75 грн. грошової компенсації за 3/100 частини цього житлового будинку.

А судове рішення в оскаржуваній частині підлягає до скасування із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації за частку у спільному майні подружжя.

Разом з тим, вимоги ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 в результаті розподілу майна до задоволення не підлягають, оскільки 21.01.2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на зазначене майно (а.с.153-155).

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому, керуючись ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають до стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1190 грн. 80 коп. (19847,10 (сума сплаченого судового збору) (а.с. 28, 204) * 6 (% задоволених вимог)/100).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 липня 2020 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 про поділ майна подружжя скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) 52314 (п`ятдесят дві тисячі триста чотирнадцять) грн. 75 коп. вартості 3/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

В решті рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 липня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) 1190 (одна тисяча дев`яносто) грн. 80 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 листопада 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай