Справа № 214/6177/19
2/214/274/20
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

09 листопада 2020 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Улятовської М.О, Шевченко Ю.С., Зваді Л.В.

за участю представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

за участю позивача ОСОБА_3

за участю представника відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Південий гірничо-збагачувальний комбінат» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Південий гірничо-збагачувальний комбінат» (далі за текстом «ПАТ»), в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ №136-зв від 03.04.2018р. ПАТ про звільнення його, позивача, з посади помічника машиніста електровозу; поновити його на посаді помічника машиніста електровозу служби рухомого складу цеху рухомого складу управління залізничного транспорту ПАТ; стягнути з ПАТ на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 121 263, 3 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць та в частині поновлення на роботі. Також просить судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову вказує наступне. З 29.06.1992 року він, позивач, працював в ПАТ, трудовий стаж на даному підприємстві є значним та тривалим. Крім того, працював на даному підприємстві на посаді помічник машиніста електровозу з транспортування гірничої маси з кар`єру, яка згідно проведеної атестації робочих місць відповідає списку 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах згідно Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383. 15.07.2012 року йому було присвоєно звання ветерана праці ПАТ. У зв`язку із втратою оригіналу трудової книжки, 14.05.2019 року звернувся до ПАТ з письмовою заявою про видачу її дубліката, як це передбачено Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р. Згідно вказаної вище Інструкції, дублікат трудової книжки мав бути виданий у строк до 15 днів з дня отримання заяви. Однак, документ йому не видавався. З даного приводу звертався до органів поліції. Однак, відділом кадрів підприємства строк видачі документу постійно відкладався та переносився, з невідомих причин. Згодом, 21.06.19 року та 09.07.2019 року повторно звертався із заявами до начальника відділу кадрів з вимогою належним чином оформити і видати трудову книжку (дублікат), або надіслати її поштою. 23.07.19р. засобами потового зв`язку ним було отримано дублікат трудової книжки, оформлений відповідачем, з якого дізнався про те, що наказом по підприємству №136-зв від 03.04.18р. його було звільнено за п.4 ст. 40 КЗпП. Його даний факт обурив, оскільки жодних наказів про звільнення, попереджень, викликів не отримував від відповідача. Більше того, між ним та відповідачем вже не один рік існував спір стосовно визначення пільгового трудового стажу, та з представником ПАТ неодноразово зустрічалися в судах, він з різних питань відвідував відділ кадрів ПАТ, але ніхто не повідомляв про обставину звільнення. Специфіка його роботи полягає в тому, що після тимчасової непрацездатності чи відпуски, він має пройти інструктаж з техніки безпеки, потім його мають включити до графіку змінності, і лише після цього допустити безпосередньо на робоче місце. Коли після відпуски повернувся на робоче місце, його так і не було допущено до виконання робіт, про причини недопуску мені нічого не повідомили. Враховуючи наявний на той час між ним та ПАТ судовий спір з приводу видачі підприємством недостовірної уточнюючої довідки про пільговий стаж роботи, та неодноразовий тиск на нього як працівника з боку керівництва, що полягало у регулярному виклику до керівництва, розмовах про те, що він неправильно будує відносини з роботодавцем тощо, на його думку, це і стало підставою для створення перешкод у роботі. Згідно ст. 2 КЗпП, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (ст. 40 КЗпПУ). Згідно дублікату трудової книжки, його було звільнено саме з цієї підстави. Але прогулом можна вважати нез`явлення на роботу без поважної причини, а не недопуск працівника до виконання робіт. Згідно ст. 43 КЗпП, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства». Вказує, що на засідання профспілкового комітету не викликався, тож такого роду «заочне» звільнення вважає недопустимим. Він навіть подумати не міг, що без повідомлення особисто його, без виклику та відібрання пояснень його можуть звільнити. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника» (ст. 47 КЗпПУ). Зазначає, що наказу про своє звільнення не бачив, ніхто з ним його не ознайомлював. З метою отримання наказу про звільнення, документів, які підтверджують законність такого звільнення, отримання або не отримання згоди профспілкового комітету, звернувся до відповідача з письмовою заявою від 25.07.19р. про надання мені копій відповідних документів. Разом з тим, в було направлено адвокатський запит з вимогою надати документи щодо його звільнення (наказ, погодження профкому, документи щодо моєї тимчасової непрацездатності та відпустки), надати відомості про середній розмір моєї заробітної плати тощо. Станом на дату подання позову, жодної відповіді від відповідача не надійшло. Вказані документи необхідні для доведення незаконності звільнення, встановлення обставин за яких таке звільнення відбулось, для здійснення точного розрахунку середньої заробітної плати. В даний час, ним розраховано середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу виходячи зі встановленого розміру мінімальної зарплати на дату подання позову. Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Згідно ст. 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно п. 32 Постанови пленуму ВСУ №9 , у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Згідно розрахунку, орієнтовний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 121 263,3 грн. При визначенні даного орієнтовного розміру, виходив з мінімального розміру середньої заробітної плати за 2019 рік, яка складає 4 173 грн., відповідно мінімальна середньогодинна оплата 25,13 грн. Беручи за основу 8-годинний робочий день, середньоденна мінімальна заробітна плата складає 201,1 грн. Згідно практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в ухвалі від 25.09.17р. у справі №223/30/16-ц, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Вказує, що таким чинном, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 02 листопада 2016 року (№ 6-1395цс16) вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Тобто, середній заробіток за час вимушеного прогулу є тотожним поняттю «заробітна плата», а отже на порядок заявлення до стягнення вказаних сум поширюється режим заробітної плати, що в свою чергу не обмежує працівника будь-яким строком звернення до суду, та за пред`явлення вказаних вимог позивачем не сплачується судовий збір. Згідно ст. 232 КЗпП, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ст. 233 КЗпПУ). Вказує, що трудову книжку отримав поштою 23.07.19р., тож місячний строк для звернення до суду не є пропущеним. Згідно ст. 5-1 КЗпП, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Збільшивши позовні вимоги просить стягнутиз ПАТ на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 336088 грн. 08 коп., в іншій частині позов не змінив. На обґрунтування збільшеного позов зазначив, що раніше надав орієнтовний розрахунок цієї суми, підстави для збільшення позовних вимог виникли після ознайомлення з довідкою про середній заробіток, як надав відповідач.

Під час розгляду справи представником позивача заявлялося клопотання про поновлення процесуального строку, яке задоволено. Також заявлялися клопотання про відкладення розгляду справи, про витребування та долучення доказів, допит свідків, які задоволені.

Позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення, в яких підтвередив зміст позову, просив позов задовольнити. Крім того, пояснив, що 23-24 лютого 2017 року прийшов на роботу та звернувся до ОСОБА_7 , щоб поставили у зміну, останній сказав, що його, позивача, в графік не поставили, тому він поїхав додому. Не дивлячись на це, 28 лютого 2017 року з`явився в цех, подивився книгу нарядів, де свого прізвища не побачив, з цього приводу ні до кого не звертався. До середини дня перебував в цеху, ні з ким не спілкувався. Після 28 лютого 2017 року на роботу не виходив, так як його не допустили до роботи, не включили в графік. Нікуди ніяких скарг на те, що не допустили до роботи, не подавав, до суду з приводу недопущення до роботи, не звертався. Також пояснив, що відпустка в нього закінчувалася 28 лютого 2020 року. В цей день також намагався побачити ОСОБА_7 , спілкувався з останнім з приводу не допуску до інструктажу. На той час в нього був конфлікт з підприємством, а тому з приводу недопущення до роботи нікуди, у тому числі до поліції, не звертався. На засіданні профкому не був. З позовом до суду про недопуск до роботи, не звертався, так як не сподівався, що буде якийсь результат.
Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила зміст позову.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив зміст позову.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо позову заперечив, надав пояснення, аналогічні змісту відзиву на позовну заяву, в якому зазначив наступне.Зазначає, що позивач мотивує свої вимоги тим, що він був незаконно звільнений, у зв`язку з чим вважає, що є законні підстави для скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в розмірі 121 263,30 грн. Вважає позовні вимоги ОСОБА_3 необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку із наступним. Вказує, що в своєму позові позивач зазначає, що жодних наказів про звільнення, попереджень, викликів не отримував від відповідача, коли після відпустки повернувся на робоче місце, його так і не було допущено до виконання робіт, на засідання профспілкового комітету не викликався, наказу про своє звільнення навіть не бачив, ніхто з ним його не ознайомлював. Зазначає, що вищезазначене є недостовірною інформацією та спростовується наступним. Зазначає, що наказом (розпорядженням) про надання відпустки №10-1962В від 08.12.2016 Позивачу була надана щорічна відпустка у період з 03.01.2017 по 23.02.2017, тривалістю 51 календарний день. В час знаходження у відпустці ОСОБА_3 , в період з 29.12.2016 по 06.01.2017 знаходився на лікарняному, що підтверджується наданим позивачем листком непрацездатності серія АДБ №707663. Відповідно, це стало підставою для продовження тривалості щорічної відпустки. Так, Розпорядженням по цеху №81 від 13.01.2017, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Закону України «Про відпустки», було перенесено щорічну відпустку по закінченню лікарняного листка, а саме з 07.01.2017 по 27.02.2017. Вказує, що 28 лютого 2017 року позивач не з`явився на своє робоче місце, про що комісією складено акт «Про відсутність на робочому місці» наступного змісту: «Ми, що підписалися заступник начальника СП. ОСОБА_8 , черговий по депо ОСОБА_9 , машиніст електровозу ОсіпенкоВ.І., склали даний акт про те, що помічним машиніста електровозу ОСОБА_3 , таб№ НОМЕР_1 не вийшов на роботу 28 лютого 2017 року у зміну з 07:00 до 19;00 (згідно графіку змінності). Також зазначає, що на численні телефонні дзвінки не відповідав. Зазначає, що при перевірці 3 березня 2017 року за місцем державної реєстрації ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) вдома останнього не було, на дзвінки та стук в двері ніхто не відреагував, сусіди були відсутні. При перевірці 22 березня 2017 року за місцем проживання ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) вдома останнього не було, сусідка ОСОБА_10 (квартира 131) повідомила, що останній дійсно мешкає за цією адресою, останній раз вона бачила його 21.03.2017, що засвідчила підписом в акті від 22.03.2017, за місцем реєстрації знову ж таки ніхто не відкрив. При повторних перевірках 25 квітня 2017 року за тими ж адресами присутність вдома позивача не виявлена. В ході опитування сусідів за місцем реєстрації, гр. ОСОБА_11 (кв. 28) повідомила, що бачила його в останнє в листопаді 2016 року, він одружився і за цією адресою більше не живе, що засвідчила підписом в акті від 25 квітня 2017 року. Вказує, що 16 червня 2017 комісією у складі з працівників відповідача вдалося особисто зустрітися з позивачем на подвір`ї Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу, де останній приймав участь у судовому засіданні по розгляду його позовної заяви до ПАТ «ПІВДГЗК» з приводу зобов`язання відповідача надати уточнюючу довідку на підтвердження пільгового стажу (справа №213/3119/16-ц). Під час бесіди позивачу було запропоновано надати письмові пояснення відсутності його на робочому місці тривалий час. Однак, ОСОБА_3 відмовився як від надання письмо вих пояснень з приводу своєї відсутності, так і підтвердити таку відмову відповідним підписом у акті. При цьому в усному порядку позивач повідомив, що він хворіє і документи, що підтверджують поважність причин відсутності його на робочому місці такий тривалий час надасть після остаточного рішення суду у справі №213/3119/16-ц. Зазначає, що 20 грудня 2017 року Апеляційним судом Дніпропетровської області винесено постанову по справі №213/3119/16-ц, якою відмовлено у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 , тобто спір з приводу зобов`язання відповідача надати уточнюючу довідку на підтвердження пільгового стажу вирішено по суті (як зазначено у вищевказаному акті від 16.06.2017). Проте документів, на підтвердження поважності причин відсутності на роботі після вирішення спору у справі №213/3119/16-ц по суті ОСОБА_3 не надано. Вказує, що повторні перевірка наявності позивача за місцем реєстрації та проживання 21, 22 листопада 2017 року, 12 лютого 2018 також виявились безрезультатними. Відсутність на роботі позивача в періоди з 1 січня 2018 року по 31 січня 2018 року, з 1 по 28 лютого 2018 року, з 1 по 26 березня 2018 року також підтверджено відповідними актами. Одночасно з комісійним виїздом на місце реєстрації та проживання позивача, адміністрацією ПАТ було направлено ряд запитів до правоохоронних органів, військових комісаріатів, закладів охорони здоров`я, а також до адвоката позивача, яка представляла його законні інтереси у справі №213/3119/16-ц. За результатами розгляду запитів ПАТ стало відомо: за амбулаторною допомогою та реєстрації лікарняного листа, виданими іншими лікарняними установами в періоди з 28.02.217 по 30.03.2017, з 28.02.2017 по 17.11.2017, з 28.02.2017 по 17.01.2018 не звертався; ІНФОРМАЦІЯ_1 не військову службу не призивався, на медичне обстеження не направлявся; під слідством та у розшуку не перебуває. Крім того, ПАТ неодноразово, а саме: 5 травня, 12 червня, 14 серпня 2017 року, 26 березня 2018 року звертався до позивача з проханням повідомити причини неявки на робоче місце з 28 грудня 2017 року, однак відповідей не надходило. У зв`язку з нез`явленням на робочому місці ОСОБА_3 , 15 листопада 2017 року його керівниками були складені та направлені до керівництва цеху докладні записки з вимогою щодо звернення до адміністрації підприємства та профспілкового комітету з клопотанням щодо звільнення ОСОБА_3 за прогули. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, відповідно до ст. 43 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Вказує, що враховуючи вищезазначене, адміністрацією комбінату на ім`я Голови профспілкового комітету ПМГУ ПАТ «ПІВДГЗК» 21 грудня 2017 року за вих. №52-08/668 було направлено подання «Про отримання згоди на звільнення помічника машиніста електровозу управління залізничного транспорту ОСОБА_3 за здійснений прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України». Однак, у зв`язку з неявкою позивача, в наданні згоди було відмовлено. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності ( ч.3 ст. 43 КЗпП України.) Повторно, адміністрацією комбінату на ім`я Голови профспілкового комітету ПМГУ ПАТ «ПІВДГЗК» 30 березня 2018 року за вих. №52-08/182 було направлено подання «Про отримання згоди на звільнення помічника машиніста електровозу управління залізничного транспорту ОСОБА_3 за здійснений прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України», а також направлено 6 березня 2018 року на адресу реєстрації та фактичного проживання позивача повідомлення від 5 березня 2018 року за вих. №№52-08/2125, 52-08/2124 про те, що 30 березня 2018 року о 16:00год. відбудеться засідання президії профспілкового комітету з питання його звільнення за здійснений прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України. Однак, на засідання позивач знову не з`явився, про причини неявки не повідомив. Згідно виписки із протоколу засідання президії профспілкового комітету від 30 березня 2018 року №48, останнім надано згоду на звільнення позивача за здійснені прогули без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України. Наказом №136-зв про припинення трудового договору від 03 квітня 2018року гр. ОСОБА_3 з 27 лютого 2017року було звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідно до приписів ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Вказує, що в той же день, ПАТ знову ж таки, з метою чіткого дотримання вимог трудового законодавства, на адреси позивача були направлені повідомлення від 3 квітня 2018 року за вих. №52-08/3098, №52-08/3099 про необхідність отримання позивачем трудової книжки в яких, зокрема, повідомлялось й про припинення з 27 лютого 2018 року з ним трудового договору на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (прогул). Крім того, разом з цими повідомленнями було направлено й копії наказу №136-зв про припинення трудового договору від 3 квітня 2018 року. У зв`язку з нез`явленням позивача, ПАТ повторно, 12 вересня 2018 року звернулося до нього з аналогічними повідомленнями. Вказує, що з вищезазначеного вбачається, що ПАТ процедуру звільнення ОСОБА_3 проведено з чітким дотриманням вимог ст.ст.40, 43, 47 КЗпП України та підтверджені належними та допустимими доказами. Наполягає, що таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 щодо скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку безпідставні, необґрунтовані, не підтверджені належними та допустимими доказами, відповідно є такими, що не підлягають задоволенню. Щодо видачі дублікату трудової книжки зазначила наступне. Вказує, що позивач у своїй позовній заяві зазначає, що у зв`язку із втратою оригіналу трудової книжки, 14.05.2019, він звернувся до ПАТз письмовою заявою про видачу її дубліката, однак, документ йому не видавався, з даного приводу звертався до органів поліції, однак, відділом кадрів підприємства строк видачі документу постійно відкладався та переносився, з невідомих причин, 21.06.2019 та 09.07.2019 повторно звертався із заявами видати мені трудову книжку (дублікат), або надіслати її поштою. На це зазначає, що вищезазначене є недостовірною інформацією та спростовується наступним. Статтею 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. 15 вересня 2016 року ОСОБА_3 особисто у відділі кадрів ПАТ для оформлення пенсії за віком, було отримано в тому числі й оригінал трудової книжки, що засвідчує підпис одержувача в Книзі обліку заяв про призначення пенсій. На підтвердження факту знаходження оригіналу трудової книжки у позивача надає суду засвідчені належним чином копії відповіді Криворізького центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 23.03.2017 за вих. №4656/02/24 на відповідний запит ПАТ (вих. №52-08/2773 від 22.03.2017) та розписки - повідомлення, зі змісту яких вбачається, що оригінал трудової книжки був отриманий ОСОБА_3 особисто 10 жовтня 2016 року, що засвідчується його підписом. 14 травня 2019 року позивач звернувся до відділу кадрів комбінату із заявою, в якій просив оформити дублікат трудової книжки у зв`язку з втратою оригіналу та надає низку документів, на підтвердження трудової діяльності. Звертає увагу на моменти, які фактично підтверджують факт обізнаності позивача щодо припинення з ним трудового договору. Так, позивач у своїй заяві вказує себе вже як «колишній працівник», також зазначає період трудової діяльності - з 29 червня 1992 року по 28 лютого 2017року. Наполягає, що отже, станом на 14 травня 2019 року позивач був обізнаний про припинення з ним трудового договору. За результатами розгляду звернення позивача, ПАТ підготовлено відповідь та враховуючи те, що ОСОБА_3 на телефонні дзвінки не відповідав, особисто не з`являвся до відділу кадрів, направлено на його адресу поштою, новою поштою, кур`єрською поштою. У вказаній відповіді ПАТ повідомляв позивача про те, що оскільки з тексту його заяви не вбачається надання згоди на направлення дублікату засобами поштового зв`язку, йому необхідно особисто з`явитися для його отримання. Таке ж саме повідомлення було направлено на телефон позивача, що підтверджується скрін-шотом. Однак, позивач за дублікатом трудової книжки так і не з`явився. 26 червня 2019 року на адресу ПАТ знову надійшла заява від позивача щодо видачі йому дублікату трудової книжки, про видачу якої він просив у своїй заяві від 14 травня 2019 року, на що відповідачем 1 липня 2019 року було надано відповідь (вих. №52-08/5135), яка за змістом подібна попередній відповіді. Позивач за дублікатом трудової книжки знову не з`явився. 16 липня 2019 року на адресу ПАТ втретє від позивача надійшла заява про видачу йому дублікату трудової книжки. Враховуючи наявність у даній заяві згоди позивача про направлення йому дублікату трудової книжки поштою, відповідачем на виконання вимог ч.2 п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівникові, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 №58, разом із листом від 18.07.2019 за вих. №52-08/5608 було направлено й дублікат трудової книжки. Наполягає, що з вищезазначеного слідує, що позивач недбало та безвідповідально ставився до реалізації свого права на отримання дублікату трудової книжки та обов`язку з його отримання. Вказує, що на відміну від позивача, наданими суду документами підтверджується факт сумлінного та чіткого виконання відповідачем своїх обов`язків. Щодо відповідей на запит позивача від 25 липня 2019 року та адвокатського запиту вказує, що в своєму позові позивач зазначає, що,звернувся до відповідача з письмовою заявою від 25.07.2019 про надання копій документів, в його інтересах було направлено адвокатський запит, станом на дату подання позову, жодної відповіді від відповідача не надійшло. В спростування зазначеного, надає суду докази направлення відповідей на зазначені запити, а саме лист щодо розгляду звернення від 27 серпня 2019 року за вих. №52-08/6469 та лист щодо розгляду адвокатського запиту від 9 серпня 2019 року за вих. №52-08/6132 та від 27 серпня 2019 року за вих. №52-08/6470 з доказами їх направлення та отримання. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 121 263,30грн. вказує, що оскільки відповідач заперечує факт незаконного звільнення позивача та просить суд у їх задоволенні відмовити з підстав та фактів зазначених вище, відповідно й відсутні підстави для їх задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вказує, що враховуючи не доведення позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а також безпідставність та необґрунтованість його позовних вимог, останні не підлягають задоволенню. Ст.77 ч.2 ЦПК України зазначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи, а відповідно до ч.б ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Наполягає, що твердження позивача, щодо незаконності наказу про його звільнення та порушення у зв`язку з цим його прав є не доведеними, натомість відповідачем надано до суду цілу низку документів, які підтверджують правомірність дій ПАТ щодо звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України.

Також до суду надійшла заява, згідно до якої, просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. В доповнення до обставин та фактів, зазначених в зазначеній заяві, та додаткового підтвердження факту обізнаності позивача з фактом його звільнення в квітні 2018 року, вважає за необхідне надати дійсні доповнення. 14 червня 2018 року позивач звернувся до Голови державної служби України з питань праці зі зверненням щодо можливих порушень з боку адміністрації відповідача в частині правомірності виключення із пільгового стажу періоду роботи, невидачі довідки про пільговий стаж, внесення записів до трудової книжки. Керуючись вимогами законодавства, звернення позивача Держпрацею направлено на адресу відповідача для підготовки відповіді на поставлені питання. На виконання вимог Держпраці, АТ направило відповідь за вих. №52-14/5735 від 27 червня 2018 року на звернення позивача. З урахуванням відповіді відповідача на звернення позивача, проаналізувавши норми діючого законодавства, управління Держпраці надало ОСОБА_3 відповідь за вих. №5717-15/04 від 03.07.2018 року, з якої вбачається наступне. В період з 03.01.17 по 23.02.17 йому було надано щорічну відпустку тривалістю 51 календарний день (основна щорічна відпустка - 28 календарних днів, податкова відпустка за шкідливі умови праці - 10 календарних днів, додаткова відпустка за особливі умови праці 13 календарних днів). В період з 29.12.2016 по 06.01.2017 він хворів, у зв`язку з цим період відпуски був продовжений до 27.02.2017 - останній день відпустки. 28 лютого 2017 року він, після закінчення відпуски, до роботи не приступив. За інформацією підприємства, з березня 2017 до березня 2018 року адміністрація ПАТ неодноразово, у тому числі і через його адвоката на засіданнях суду, намагалась встановити з ним зв`язок з приводу отримання пояснень причин відсутності на роботі. Двічі, у грудні 2017 року та березні 2018 року адміністрація ПАТ зверталась до президії профспілкового комітету ПМГУ ПАТ «ПІВДГЗК» з приводу надання згоди на його звільнення згідно п. 4. 40 КЗпП (за прогул без поважної причини). У грудні 2017 року адміністрації було відмовлено у наданні згоди на звільнення згідно п. 4 ст. 40 КЗпП у зв`язку з його відсутністю на засіданні президії профкому. 30 березня 2018 року президія профспілки ПМГУ ПАТ «ПІВДГЗК» надала згоду на його звільнення згідно п. 4 ст. 40 КЗпП за прогули без поважних причин. 3 квітня 2018 року наказом № 136-зв він був звільнений з ПАТ «ПІВДГЗК» за прогули без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП з останнього дня його щорічної відпустки - з 27.02.2017 року. Станом на 30.03.2018 кількість днів невикористаної відпуски дорівнювалась 0 календарних днів. При наданні відпуски у січні 2017 року 5 календарних днів основної щорічної відпустки йому надано в рахунок невідпрацьованого часу (тобто «наперед»). Таким чином, у ПАТ будь-яка заборгованість з виплат при остаточному розрахунку відсутня. 03.04.2018 року відділом кадрів ПАТ на адресу державної реєстрації та за місцем його проживання були направлені повідомлення про те, що трудовий договір з ним припинено згідно п. 4 ст. 40 КЗпП, надіслано копію наказу про звільнення, а також повідомлення про необхідність з`явитися за трудовою книжкою до відділу кадрів ПАТ для внесення запису про звільнення. Зазначає, що отже, твердження позивача, що про своє звільнення він довідався в момент отримання 23.07.2019 засобами поштового зв`язку дублікату трудової книжки, не відповідають дійсності та спростовуються вищезазначеними фактами та обставинами, зазначеними у раніше поданій заяві про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Також зазначає, що за результатами розгляду Держпрацею звернення ОСОБА_3 , фактів порушень адміністрацією АТ трудового законодавства не виявлено. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Наполягає, що звернувшись у серпні 2019 року із позовною заявою щодо скасування наказу про звільнення позивач пропустив, передбачений ст.233 КЗпП України, строк позовної давності. Позовна давність, згідно ст.256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Згідно ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Просить застосувати до спірних позовних вимог строк позовної давності та відповідно відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до АТ «ПІВДГЗК» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у повному обсязі. Крім того, представник відповідача пояснив, що відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики України, наданих у своєму Листі від 22.04.2019 №82/0/22-19/133 «Щодо визначення дня звільнення за прогул», днем звільнення має бути останній день роботи працівника, перед днем коли він вчинив прогул, за умови, що після його вчинення працівник більше не виходив на роботу. Зазначила, що враховуючи факт порушення позивачем трудової дисципліни, наказом №136-зв про припинення трудового договору від 03.04.2018 року ОСОБА_3 було звільнено згідно п.4 ст.40 КЗпП України з 27.02.2017.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала, що вона займає посаду начальника бюро по обліку кадрів у відділі кадрів відповідача, в зв`язку з чим безпосередньо була відповідальною особою з питань звільнення позивача та подальшого спілкування/листування з позивачем. Вона неодноразово, а саме: 05.05.2017, 12.06.2017, 14.08.2017, 26.03.2018 готувала звернення до позивача з проханням повідомити причини неявки на робоче місце з 28.12.2017. У період з 28 лютого 2017 року позивач на роботу не з`являвся, причину відсутності не повідомляв, на телефонні дзвінки не відповідав. При перевірці за адресою реєстрації, вдома його не було. В 2019 році позивач звертався за дублікатом трудової книжки, вона відповіла, що дублікат зробить, пояснила, що потрібен час. Позивач прибув раніше обумовленого строку, попросила його прийти наступного дня, але позивач не прийшов. В подальшому позивачу направлялися повідомлення про те, що дублікат готовий, та дублікат йому був направлений. Після рішення профкому брала участь у підготовці наказу про звільнення позивача.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показав, що займаючи посаду заступника начальника СРС ЦРС Управління залізничного транспорту відповідача, неодноразово входив до складу комісії, яка виїжджала на місце реєстрації та місце фактичного проживання позивача. При перевірці за адресою реєстрації, вдома його не було. Окрім того, він безпосередньо відписував акти відсутності робітника на роботі, якими фіксувався факт відсутності позивача на роботі з 28.02.2017. Також пояснив, що 23-24 лютого 2017 року позивач до нього з приводу включення в графік не звертався, 28 лютого 2017 року з позивачем не спілкувався. Також пояснив, що до його, свідка, обов`язків входить здійснення контролю за наявністю робітників на робочому місці. Після відпустки робітник зобов`язаний з`явитися до служби, надати документи, пройти інструктаж, після чого робітника включають до графіку, який готується, як правило, заздалегідь. Розпорядження про те, щоб робітники проходили інструктаж до закінчення відпустки, не існує. Графік є доступним для працівників. Чи перебував позивач станом на лютий 2017 року в судовому спорі з підприємством, не знає. Він, свідок, ні від кого вказівок про недопуск позивача до роботи, не отримував, приймав участь в розшуку позивача за вказівкою керівництва. В 2016 році ніякого тиску на позивача не чинив.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показав, що в період з лютого 2017 по квітень 2018 року був головою цехового комітету Управління залізничного транспорту відповідача, неодноразово входив до складу комісії, яка виїжджала на місце реєстрації та місце фактичного проживання позивача. Окрім того, 16.06.2017 він разом з іншими працівниками відповідача особисто зустрічався з позивачем на подвір`ї Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу, де останній приймав участь у судовому засіданні. Під час бесіди з позивачем, ним та іншими працівниками відповідача, було запропоновано позивачу надати письмові пояснення щодо його відсутності на робочому місці тривалий час. Однак, ОСОБА_3 відмовився як від надання письмових пояснень з приводу своєї відсутності, так і підтвердити таку відмову відповідним підписом у акті.
Як показав свідок ОСОБА_15 , за його участю та участю ще декількох осіб, біля приміщення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу був складений акт від 16.06.2017 року. Перед складанням акту позивача запитували про те, чому він відсутній на роботі, останній відповідь не надав, пояснення писати не побажав.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 повідомив, що він працює провідним спеціалістом з управління персоналом структурних підрозділів відповідача. В період часу з 28.02.2017 входив до складу комісії, яка виїжджала на місце реєстрації та місце фактичного проживання позивача, а також приймав участь у складанні актів щодо його відсутності за місцем реєстрації та місце фактичного проживання.
Свідок ОСОБА_17 показав, що працював, як правило, в одній зміні з позивачем, іноді на одному локомотиві, останній не був на роботі приблизно 4 роки, в зміні працює біля 100 осіб.
Свідок ОСОБА_18 показав, що працював, як правило, в одній зміні з позивачем, інколи на одному локомотиві, останній не був на роботі приблизно 3 роки, в зміні працює біля 100 осіб. На підприємстві заведено, що за 2-3 дні до закінчення відпустки, працівник повинен прийти на роботу, щоб «стати» в графік.
У судовому засідання безпосередньо досліджені наступні письмові докази: трудова книжка (т.№1, а.с.9-11), заява від 14 травня 2019 року про оформлення дублікату трудових книжки (т.№1, а.с.13), заява від 28 травня 2019 року до поліції (т.№1, а.с.14), відповідь на заяву (т.№1, а.с.15), заява від 21 червня 2019 року про видачу дублікату трудової книжки (т.№1, а.с.16), поштове повідомлення, квитанція (т.№1,а.с.17), заява від 9 липня 2019 року про видачу дублікату трудової книжки, висилку її поштою (т.№1,а.с.18), поштове повідомлення, квитанція (т.№1, а.с.19), заява від 25 липня 2019 року документів (т.№1, а.с.20), поштове повідомлення (т.№1, а.с.21), запит, квитанція (т.№1, а.с.22, 23), наказ про звільнення (т.№1,а.с.46, 131), табель (т.№1, а.с.47, 121), розпорядження про перенесення відпустки (т.№1, а.с.48, 69), розпорядження про надання відпустки (т.№1, а.с.66-67), листок непрацездатності (т.№1,а.с.68), акт від 28 лютого 2017 року про відсутність на робочому місці (т.№1, а.с.70), акт від 3 березня 2017 року про відвідування місця проживання (а.с.71), акти від 22 березня 2017 року про відвідування місця проживання ( т.№1, а.с.72, 73), акти від 25 квітня 2017 року про відвідування місця проживання (т.№1,а.с.74, 75), акт від 16 червня 2017 року про відмову надати пояснення (т.№1, а.с.76), акти від 21, 22 листопада 2017 року, 12 лютого 2018 року про відвідування місця проживання (т.№1,а.с.78, 79, 80, 81), акти від 31 січня 2018 року, 28 лютого 2018 року, 26 березня 2018 року про відсутність на робочому місці (т.№1,а.с.82, 83, 84), відповідь від 24 березня 2017 року з проханням повідомити причини відсутності на робочому місці (т.№1, а.с.85), поштове повідомлення (т.№1, а.с.86), запит ПАТ від 28 березня 2017 року до поліції (т.№1,а.с.87), відповідь (т.№1, а.с.88), запит ПАТ від 28 березня 2017 року до лікарні (а т.№1,.с.89), відповідь (т.№1, а.с.90), запит ПАТ від 28 березня 2017 року до лікарні (т.№1, а.с.91), відповідь (т.№1, а.с.92), відповідь РВК (т.№1, а.с.93, 96), запит ПАТ від 16 листопада 2017 року до лікарні (т.№1, а.с.94), відповідь (т.№1, а.с.95), запити ПАТ від 16 січня 2018 року до лікарень (т.№1, а.с.97, 99), відповіді (т.№1, а.с.98. 100), запит ПАТ від 16 січня 2018 року до поліції (т.№1, а.с.101), відповідь (т.№1, а.с.102), листи до позивача від 5 травня 2017 року, 12 червня 2017 року, 15 серпня 2017 року, 26 березня 2018 року про необхідність надання пояснень (т.№1, а.с.103, 104, 105, 106, 108, 109, 110), описи, квитанції (т.№1, а.с.107, 111), доповідні про відсутність на роботі (т.№1,а.с.112, 113), подання від 21 грудня 2017 року про отримання згоди на звільнення (т.№1,а.с.114-116), виписка з протоколу (а т.№1,.с.117-118), клопотання (т.№1, а.с.119), довідка про відсутність соціальних пільг (т.№1, а.с.120), подання від 30 березня 2018 року про отримання згоди на звільнення (т.№1, а.с.122-125), повідомлення про засідання профспілки (т.№1, а.с.126, 127), описи, квитанції (т.№1, а.с.128), виписка з протоколу (.№1, а.с.129-130), повідомлення від 3 квітня 2018 року, 12 вересня 2018 року, про отримання трудової книжки (а т.№1,.с.132, 134, 136, 137, 138) опис, квитанція (т.№1, а.с.133,135, 139), книга обліку заяв (т.№1, а.с.140-141), запит (а.с.142), відповідь стосовно трудової книжки (т.№1, а.с.143-144), розписка-повідомлення (т.№1, (а.с.145), заява про оформлення дублікату трудової книжки від 14 травня 2019 року (т.№1, а.с.146, 149), відповідь від 29 травня 2019 року (т.№1, а.с.147), опис (т.№1, а.с.148), накладна (т.№1, а.с.150), відповідь від 29 травня 2019 року (т.№1а.с.151), накладна (т.№1, а.с.152), квитанції (т.№1, а.с.153), скрін-шот (т.№1, а.с.154), заява від 21 червня 2019 року про видачу дублікату трудової книжки (т.№1, а.с.155), відповідь (т.№1, а.с.157-158), опис (а т.№1,.с.159), заява від 9 липня 2019 року про висилку дублікату трудової книжки (т.№1, а.с.160), відповідь (т.№1, а.с.162-163), опис (т.№1, а.с.164), заява від 25 липня 2019 року про видачу документів (т.№1, а.с.165-166), відповідь (т.№1, а.с.169-170), опис, квитанція (т.№1, а.с.171), поштове повідомлення (т.№1, а.с.172), адвокатський запит (т.№1, а.с.173-174), відповідь (т.№1, а.с.175), опис, квитанція (т.№1, а.с.176), поштове повідомлення (№1, а.с.178), супровідна адвокату (т.№1, а.с.178-180), поштове повідомлення (т.№1, а.с.181), квитанція (т.№1, а.с.181-а), описи (т.№1, а.с.182-185), звернення ОСОБА_3 до Держпраці (т.№1, а.с.226-228), запит (т.№1,а.с.229), повідомлення (т.№1, а.с.230-232)лист, відповідь (т.№1, а.с.234-235), описи (т.№1, а.с.237, 239), квитанція (т.№1, а.с.238), довідка про середню заробітну плату (т.№1, а.с.240), розрахунок (т.№2, а.с.72).

Суд, керуючись вимогами ст. 77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами наступні: трудову книжку (т.№1, а.с.9-11), наказ про звільнення (т.№1,а.с.46, 131), табель (т.№1, а.с.47, 121), розпорядження про перенесення відпустки (т.№1, а.с.48, 69), розпорядження про надання відпустки (т.№1, а.с.66-67), листок непрацездатності (т.№1,а.с.68), так як вони підтверджують заявлені вимоги, а саме, стосуються трудових відносин між позивачем та відповідачем, перебування позивача у відпустці та його звільнення.
Суд вважає належними доказами наступні: акт від 28 лютого 2017 року про відсутність на робочому місці (т.№1, а.с.70), акти від 31 січня 2018 року, 28 лютого 2018 року, 26 березня 2018 року про відсутність на робочому місці (т.№1,а.с.82, 83, 84), запит ПАТ від 28 березня 2017 року до поліції (т.№1,а.с.87), відповідь (т.№1, а.с.88), запит ПАТ від 28 березня 2017 року до лікарні (а т.№1,.с.89), відповідь (т.№1, а.с.90), запит ПАТ від 28 березня 2017 року до лікарні (т.№1, а.с.91), відповідь (т.№1, а.с.92), відповідь РВК (т.№1, а.с.93, 96), запит ПАТ від 16 листопада 2017 року до лікарні (т.№1, а.с.94), відповідь (т.№1, а.с.95), запити ПАТ від 16 січня 2018 року до лікарень (т.№1, а.с.97, 99), відповіді (т.№1, а.с.98. 100), запит ПАТ від 16 січня 2018 року до поліції (т.№1, а.с.101), відповідь (т.№1, а.с.102), листи до позивача від 5 травня 2017 року, 12 червня 2017 року, 15 серпня 2017 року, 26 березня 2018 року про необхідність надання пояснень (т.№1, а.с.103, 104, 105, 106, 108, 109, 110), описи, квитанції (т.№1, а.с.107, 111), доповідні про відсутність на роботі (т.№1,а.с.112, 113), клопотання (т.№1, а.с.119), так як вони стосуються предмету доказування, а саме відсутності позивача на робочому місці, вжиття відповідачем заходів для з`ясування причин відсутності, надання відповідачем можливості позивачу викласти пояснення з приводу відсутності.
Суд вважає належними доказами наступні: звернення до поліції та відповідь (т.№1, а.с.14, 15), заяви (т.№1, а.с.16, 18), повідомлення від 3 квітня 2018 року, 12 вересня 2018 року, про отримання трудової книжки (а т.№1,.с.132, 134, 136, 137, 138) опис, квитанція (т.№1, а.с.133,135, 139), книга обліку заяв (т.№1, а.с.140-141), запит (а.с.142), відповідь стосовно трудової книжки (т.№1, а.с.143-144), розписка-повідомлення (т.№1, (а.с.145), заява про оформлення дублікату трудової книжки від 14 травня 2019 року (т.№1, а.с.146, 149), відповідь від 29 травня 2019 року (т.№1, а.с.147), опис (т.№1, а.с.148), накладна (т.№1, а.с.150), відповідь від 29 травня 2019 року (т.№1а.с.151), накладна (т.№1, а.с.152), квитанції (т.№1, а.с.153), скрін-шот (т.№1, а.с.154), заява від 21 червня 2019 року про видачу дублікату трудової книжки (т.№1, а.с.155), відповідь (т.№1, а.с.157-158), опис (а т.№1,а.с.159), заява від 9 липня 2019 року про висилку дублікату трудової книжки (т.№1, а.с.160), відповідь (т.№1, а.с.162-163), опис (т.№1, а.с.164), заява від 25 липня 2019 року про видачу документів (т.№1, а.с.165-166), відповідь (т.№1, а.с.169-170), опис, квитанція (т.№1, а.с.171), поштове повідомлення (т.№1, а.с.172), адвокатський запит (т.№1, а.с.173-174), відповідь (т.№1, а.с.175), опис, квитанція (т.№1, а.с.176), поштове повідомлення (№1, а.с.178), супровідна адвокату (т.№1, а.с.178-180), поштове повідомлення (т.№1, а.с.181), квитанція (т.№1, а.с.181-а), описи (т.№1, а.с.182-185), так як вони стосуються видачі трудової книжки.
Суд вважає належними доказами наступні: подання від 21 грудня 2017 року про отримання згоди на звільнення (т.№1, а.с.114-116), виписку з протоколу (а т.№1,.с.117-118), клопотання (т.№1, а.с.119), довідку про відсутність соціальних пільг (т.№1, а.с.120), подання від 30 березня 2018 року про отримання згоди на звільнення (т.№1, а.с.122-125), повідомлення про засідання профспілки (т.№1,а.с.126, 127), описи, квитанції (т.№1, а.с.128), виписку з протоколу (т.№1, а.с.129-130), так як вони стосуються предмету доказування, а саме звернення відповідача до профспілки про надання згоди на звільнення позивача, повідомлення позивача про засідання профспілки, рішення профспілки про надання згоди на звільнення позивача.
Суд вважає належними доказами наступні: довідку про середню заробітну плату (т.№1, а.с.240), розрахунок (т.№2, а.с.72), так як ці докази стосуються заявлених вимог, а саме розміру середньої заробітної плати позивача.

Показання свідка ОСОБА_12 в частині відсутності позивача на робочому місці, підготовки звернень, перевірки за місце проживання позивача, суд вважає належним доказом.
Суд вважає належним доказом показання свідка ОСОБА_13 , так як вони стосуються відсутності позивача на роботі, а також того, чи звертався до нього позивач в лютому 2017 року.
Показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , є належними доказами, так як вони стосуються з`ясування причин відсутності позивача на робочому місці, надання останньому можливості викласти пояснення.
Показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 є належними доказами, так як з них вбачається відсутність позивача на робочому місці.
Суд вважає неналежними доказами наступні: звернення ОСОБА_3 до Держпраці (т.№1, а.с.226-228), запит (т.№1,а.с.229), повідомлення (т.№1, а.с.230-232), лист, відповідь (т.№1, а.с.234-235), так як останній звертався з приводу пільгового стажу, довідки про пільговий стаж, записів до трудової книжки, які не мають значення до предмету позову по даній справі.
Показання свідка ОСОБА_12 в частині, що стосується видачі трудової книжки, суд вважає неналежним доказом, так як вони не мають значення до предмету позову по даній справі.
Суд, відповідно до ст. 78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні та визнані належними показання свідків, письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.
Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази та показання свідків, які визнані належними і допустимими доказами, є достовірними.

При цьому суд бере до уваги, що показання свідка ОСОБА_13 не суперечать іншим доказам, а підстав з яких би він надав неправдиві докази, судом не встановлено.

На переконання суду показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , узгоджуються між собою та іншими доказами по справі.
Суд вважає, що пояснення позивача про те, що він 23-24 лютого 2017 року та 28 лютого 2017 року звертався до ОСОБА_13 з приводу не допуску до роботи, суд вважає недостовірними, так як вони спростовуються показаннями ОСОБА_13 , які визнані достовірними. Крім того, суд бере до уваги, що позивач посилається на грубе порушення його трудових прав, але з цього приводу в будь-які органи не звертався, що ставить під сумнів щирість цих тверджень. Тому пояснення позивача в цій частині, суд не бере до уваги.
Також суд вважає недостовірними пояснення позивача про те, що 28 лютого 2017 року він певний час перебував в цеху, так як ці пояснення не підтверджуються будь-якими доказами, а пояснення позивача про те, що в цей день він звертався до ОСОБА_13 , визнані недостовірними.
Пояснення позивача про те, що на засідання профспілкового комітету він не викликався, спростовуються зазначеними вище визнаними належними, допустимими та достовірними доказами, а саме повідомленнями про засідання профспілки (т.№1, а.с.126, 127), описами, квитанціями (т.№1, а.с.128).

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

Позивач з 29.06.1992 року працював в ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат».
Наказом (розпорядженням) про надання відпустки №10-1962В від 08.12.2016 позивачу була надана щорічна відпустка у період з 03.01.2017 по 23.02.2017, тривалістю 51 календарний день.
Позивач в період з 29.12.2016 по 06.01.2017 був тимчасово непрацездатним працівником, що було засвідчено у встановленому порядку листоком непрацездатності.

Розпорядженням по цеху №81 від 13.01.2017, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Закону України «Про відпустки», позивачу було перенесено щорічну відпустку по закінченню лікарняного листка, а саме з 07.01.2017 по 27.02.2017.
28 лютого 2017 року позивач не з`явився на своє робоче місце, про що було складено акт.

3 березня 2017 року при відвідуванні працівниками ПАТ за місцем реєстрації ОСОБА_3 , останнього не було, на дзвінки та стук в двері ніхто не відреагував.

При перевірці робітниками ПАТ 22 березня 2017 року за місцем проживання ОСОБА_3 , останнього вдома не було, при цьому було з`ясовано, що останній був за цією адресою 21.03.2017 року.

При повторних перевірках працівниками ПАТ 25 квітня 2017 року за тими ж адресами присутність вдома позивача не виявлена.

16 червня 2017 року комісія у складі працівників відповідача, зустрілася з позивачем на подвір`ї Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу. Під час бесіди позивачу було запропоновано надати письмові пояснення з приводу відсутності його на робочому місці тривалий час, але позивач відмовився як від надання письмових пояснень, так і від підтвердження такої відмови відповідним підписом у акті. Позивач повідомив, що він хворіє, і документи, що підтверджують поважність причин відсутності його на робочому місці такий тривалий час, надасть після остаточного рішення суду у справі №213/3119/16-ц.

20 грудня 2017 року Апеляційним судом Дніпропетровської області винесено постанову по справі, проте документів, на підтвердження поважності причин відсутності на роботі після вирішення спору у справі №213/3119/16-ц по суті, ОСОБА_3 відповідачу не надав.

При повторних перевірках за місцем реєстрації та проживання 21, 22 листопада 2017 року, 12 лютого 2018, позивача також не було виявлено.

В періоди з 1 січня 2018 року по 31 січня 2018 року, з 1 по 28 лютого 2018 року, з 1 по 26 березня 2018 року позивач був відсутнім на роботі, про що працівниками ПАТ складені акти.

Адміністрацією ПАТ було направлені запити до правоохоронних органів, військових комісаріатів, закладів охорони здоров`я, а також до адвоката позивача, яка представляла його законні інтереси у справі №213/3119/16-ц, за результатами розгляду запитів були отримані відповіді про те, що за амбулаторною допомогою та реєстрацією лікарняного листа, виданими іншими лікарняними установами в періоди з 28.02.2017 по 30.03.2017, з 28.02.2017 по 17.11.2017, з 28.02.2017 по 17.01.2018 позивач не звертався; ІНФОРМАЦІЯ_1 на військову службу не призивався, на медичне обстеження не направлявся; під слідством та у розшуку не перебував.

5 травня, 12 червня, 14 серпня 2017 року, 26 березня 2018 року ПАТ письмово звертався до позивача з проханням повідомити причини неявки на робоче місце з 28 грудня 2017 року, на що відповідей не надходило.

15 листопада 2017 року керівниками позивача були складені та направлені до керівництва цеху докладні записки з вимогою щодо звернення до адміністрації підприємства та профспілкового комітету з клопотанням щодо звільнення ОСОБА_3 за прогули.

Отже позивач з 28 лютого 2017 року по 30 березня 2018 року та в подальшому був відсутній на робочому місці, причини відсутності пояснити відмовився, будь яких документів про поважність відсутності підприємству не надав.

Зазначені вище обставини встановлені судом на підставі наступних доказів: трудової книжки (т.№1, а.с.9-11), табелю (т.№1, а.с.47, 121), розпорядження про перенесення відпустки (т.№1, а.с.48, 69), розпорядження про надання відпустки (т.№1, а.с.66-67), листка непрацездатності (т.№1,а.с.68), акту від 28 лютого 2017 року про відсутність на робочому місці (т.№1, а.с.70), актів від 31 січня 2018 року, 28 лютого 2018 року, 26 березня 2018 року про відсутність на робочому місці (т.№1,а.с.82, 83, 84), запиту ПАТ від 28 березня 2017 року до поліції (т.№1,а.с.87), відповіді (т.№1, а.с.88), запиту ПАТ від 28 березня 2017 року до лікарні (а т.№1,.с.89), відповіді (т.№1, а.с.90), запиту ПАТ від 28 березня 2017 року до лікарні (т.№1, а.с.91), відповіді (т.№1, а.с.92), відповіді РВК (т.№1, а.с.93, 96), запиту ПАТ від 16 листопада 2017 року до лікарні (т.№1, а.с.94), відповіді (т.№1, а.с.95), запитів ПАТ від 16 січня 2018 року до лікарень (т.№1, а.с.97, 99), відповідей (т.№1, а.с.98. 100), запиту ПАТ від 16 січня 2018 року до поліції (т.№1, а.с.101), відповіді (т.№1, а.с.102), листів до позивача від 5 травня 2017 року, 12 червня 2017 року, 15 серпня 2017 року, 26 березня 2018 року про необхідність надання пояснень (т.№1, а.с.103, 104, 105, 106, 108, 109, 110), опису, квитанції (т.№1, а.с.107, 111), доповідних про відсутність на роботі (т.№1,а.с.112, 113), клопотання (т.№1, а.с.119), показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .
Відсутність на робочому місці у зазначений період та на час звільнення також визнає позивач.

21 грудня 2017 року відповідач на підставі доповідної начальника цеху звертався до президії профспілкового комітету ПМГУ АТ «ПІВДГЗК» з приводу надання згоди на звільнення позивача згідно п. 4. 40 КЗпП (за прогул без поважної причини).
27 грудня 2017 року відповідачу було відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача згідно п. 4 ст 40 КЗпП у зв`язку з його відсутністю на засіданні президії профкому.
30 березня 2018 року відповідач на підставі доповідної начальника цеху звернувся до президії профспілкового комітету ПМГУ АТ «ПІВДГЗК» з приводу надання згоди на звільнення позивача згідно п. 4. ст. 40 КЗпП (за прогул без поважної причини), направивши 5 березня 2018 року повідомлення позивачу.
30 березня 2018 року позивач на засідання президії профкому не з`явився, президія профспілки ПМГУ АТ «ПІВДГЗК» надала згоду на звільнення позивача згідно п. 4 ст. 40 КЗпП за прогули без поважних причин. При цьому, при наданні згоди на звільнення, президія профкому зазначила, що позивач не з`явився на засідання профспілки 27 грудня 2020 року та повторно не з`явився на засідання 30 березня 2020 року.
Зазначені вище факти та обставини встановлені судом на підставі наступних доказів: подання від 21 грудня 2017 року про отримання згоди на звільнення (т.№1, а.с.114-116), виписки з протоколу (а т.№1,.с.117-118), клопотання (т.№1, а.с.119), довідки про відсутність соціальних пільг (т.№1, а.с.120), подання від 30 березня 2018 року про отримання згоди на звільнення (т.№1, а.с.122-125), повідомлення про засідання профспілки (т.№1,а.с.126, 127), описів, квитанцій (т.№1, а.с.128), виписки з протоколу (т.№1, а.с.129-130).
3 квітня 2018 року наказом № 136-зв позивач був звільнений з АТ «ПІВДГЗК» за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП з останнього дня його щорічної відпустки - з 27.02.2017 року, що встановлено наказом (т.№1, а.с.46, 131).
15.09.2016 ОСОБА_3 особисто у відділі кадрів ПАТ для оформлення пенсії за віком, було отримано в тому числі й оригінал трудової книжки.

14.05.2019 позивач звернувся до відділу кадрів комбінату із заявою, в якій просив оформити дублікат трудової книжки у зв`язку з втратою оригіналу та надав низку документів, на підтвердження трудової діяльності.

За результатами розгляду звернення позивача, відповідачем підготовлена відповідь та враховуючи те, що ОСОБА_3 на телефонні дзвінки не відповідав, особисто не з`являвся до відділу кадрів, направлено на його адресу поштою, новою поштою, кур`єрською поштою. У вказаній відповіді ПАТ повідомляв позивача про те, що оскільки з тексту його заяви не вбачається надання згоди на направлення дублікату засобами поштового зв`язку, йому необхідно особисто з`явитися для його отримання. Таке ж саме повідомлення було направлено на телефон позивача, що підтверджується скрін-шотом, який відповідач надає до матеріалів справи.

Однак, позивач за дублікатом трудової книжки так і не з`явився.

26.06.2019 на адресу ПАТ надійшла заява від позивача щодо видачі йому дублікату трудової книжки, про видачу якої він просив у своїй заяві від 14.05.2019, на що відповідач 01.07.2019 надав відповідь, яка за змістом подібна попередній відповіді.

Позивач за дублікатом трудової книжки знов не з`явився.

16.07.2019 на адресу ПАТ втретє від позивача надійшла заява про видачу йому дублікату трудової книжки. Враховуючи наявність у даній заяві згоди позивача про направлення йому дублікату трудової книжки поштою, відповідачем на виконання вимог ч.2 п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівникові, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 №58(далі за текстом «Інструкція»), разом із листом від 18.07.2019 за вих. №52-08/5608 було направлено й дублікат трудової книжки.

Вказані обставини встановлені судом на підставі наступних доказів: звернення до поліції та відповіді (т.№1, а.с.14, 15), заяви (т.№1, а.с.16, 18), повідомлень від 3 квітня 2018 року, 12 вересня 2018 року, про отримання трудової книжки (а т.№1,.с.132, 134, 136, 137, 138) опису, квитанції (т.№1, а.с.133,135, 139), книга обліку заяв (т.№1, а.с.140-141), запиту (а.с.142), відповіді стосовно трудової книжки (т.№1, а.с.143-144), розписки-повідомлення (т.№1, (а.с.145), заяви про оформлення дублікату трудової книжки від 14 травня 2019 року (т.№1, а.с.146, 149), відповіді від 29 травня 2019 року (т.№1, а.с.147), опису (т.№1, а.с.148), накладної (т.№1, а.с.150), відповіді від 29 травня 2019 року (т.№1а.с.151), накладної (т.№1, а.с.152), квитанції (т.№1, а.с.153), скрін-шоту (т.№1, а.с.154), заяви від 21 червня 2019 року про видачу дублікату трудової книжки (т.№1, а.с.155), відповіді (т.№1, а.с.157-158), опису (а т.№1,.с.159), заяви від 9 липня 2019 року про висилку дублікату трудової книжки (т.№1, а.с.160), відповіді (т.№1, а.с.162-163), опису (т.№1, а.с.164), заяви від 25 липня 2019 року про видачу документів (т.№1, а.с.165-166), відповіді (т.№1, а.с.169-170), опису, квитанції (т.№1, а.с.171), поштового повідомлення (т.№1, а.с.172), адвокатського запиту (т.№1, а.с.173-174), відповіді (т.№1, а.с.175), опису, квитанції (т.№1, а.с.176), поштового повідомлення (№1, а.с.178), супровідної адвокату (т.№1, а.с.178-180), поштового повідомлення (т.№1, а.с.181), квитанції (т.№1, а.с.181-а), описів (т.№1, а.с.182-185).

Взаємини між сторонами регулюються нормами Конституції України, КЗпП України, Законом України «Про відпустки», Законом України «Про оплату праці».

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Як передбачено ст. 36. КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Згідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких видів стягнення: догана, звільнення.
Як передбачено ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці; дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як передбачено ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінченні строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу, у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.
Як передбачено ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник; у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником; подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено; розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою; за бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат, якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Судом встановлено, що позивач був відсутній на робочому місці з 28 лютого 2017 року по 30 березня 2020 року. Суд приходить до переконання, що поважних причин відсутності позивача на робочому місці таких як хвороба, перебування під вартою, перебування на військові службі або інших, не встановлено. При цьому суд бере до уваги, що позивач як на поважність причин відсутності на робочому місці, вказує лише не допуск його до роботи 28 лютого 2017 року, але суд прийшов до переконання, що ця обставина не знайшла свого підтвердження.

Судом також встановлено, що відповідач вживав заходів для отримання від позивача пояснень з приводу відсутності на робочому місці, але останній відмовився від надання пояснень. Таким чином, відповідач виконав свої обов`язки, передбачені ст. 149 КЗпП України, і у нього виникли підстави для застосування положень ст. п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України.
Судом встановлено, що відповідач, на виконання вимог ст. 43 КЗпП України звернувся до профспілкової організації, членом якої був позивач, для отримання згоди на звільнення останнього.

Судом встановлено, що позивач належним чином повідомлявся про засідання президії профкому, отже відповідач не порушив вимоги ст. 43 КУпАП в цій частині.

У судовому засіданні встановлено, що 30 березня 2018 року профспілкова організація надала згоду на звільнення позивач та виходила з того, що останній був повідомлений про засідання та не з`явився на засідання повторно. При цьому суд враховує, що позивач у своєму позові не просить визнати недійсним або незаконним рішення президії профкому про надання згоди на його звільнення. У своєму позові позивач лише зазначає, що засідання профспілки проведено за його відсутності, але у судовому засіданні встановлено, що про необхідність з`явитися на засідання президії профкому, він повідомлявся двічі належним чином. Тому суд приходить до переконання, що профспілковий орган обґрунтовано прийшов до висновку, що позивач був повідомлений про засідання та не з`явився на засідання повторно. Також суд бере до уваги, що будь-яких інших доводів про необґрунтованість надання згоди на звільнення, позивач не навів.

Суд приходить до переконання, що оскільки позивач був відсутній на робочому місці з 28 лютого 2017 року по 30 березня 2018 року, то застосування до нього звільнення 3 квітня 2018 року вчинено в строк, який не перевищує шести місяців, тобто з дотриманням визначеного законом строку.

Вирішуючи питання про обґрунтованість зазначеної в наказі дати звільнення позивача, суд враховує наступне.

Як передбачено ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у період перебування працівника у відпустці. Ця норма спрямована на те, щоб трудовий договір не був припинений з робітником під час перебування його у відпустці.

Стаття 36 КЗпП України передбачає підстави припинення трудового договору. Як передбачено ст. 241-1 КЗпП, строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями; коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк; якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. Отже виходячи зі змісту ст.ст. 36, 241-1 КЗпП України, трудові відносини припиняються з наступного дня після видання наказу про звільнення.

Як передбачено ст. 3 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Судом встановлено, що відповідно до наказу, позивач звільнений з 27 лютого 2017 року, який є останнім днем його відпустки, а тому трудові відносини з ним припиняються з 28 лютого 2017 року. Отже дата звільнення позивача у наказі зазначена у відповідності до положень ст.ст. 36, 241-1 КЗпП України, ст. 3 Закону України «Про відпустки».

Також суд враховує наступне. Як передбачено преамбулою Закону України «Про оплату праці», цей Закон визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. Стаття 1 цього закону зазначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Отже, за день прогулу робітник не має права на отримання заробітної плати.

Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованим посилання представника відповідача на те, що відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики України, наданих у своєму Листі від 22.04.2019 №82/0/22-19/133 «Щодо визначення дня звільнення за прогул», днем звільнення має бути останній день роботи працівника, перед днем коли він вчинив прогул, за умови, що після його вчинення, працівник більше не виходив на роботу.

Наказ про звільнення позивача виданий 3 квітня 2018 року, коли позивач не перебував у відпустці, дата його звільнення вказана як 27 лютого 2017 року, отже трудовий договір з позивачем припинений 28 лютого 2017 року, тобто в перший день після закінчення відпуски. Отже дата його звільнення зазначена відповідно до вказаних вимог закону.
Визначення дати звільнення позивача з 28 лютого 2017 року визначало б, що трудовий договір з ним розірвано з 1 березня 2017 року, що було б підставою для виплати йому заробітної плати за день, коли він вчинив прогул, що є неприпустимим.

Таким чином, позовні вимоги стосовно визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Як передбачено ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку.

Як передбачено ч.2 п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівникові, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 №58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки; пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Судом встановлено, що на день звільнення позивач був відсутній на роботі, йому направлялися повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, але він до підприємства не з`являвся, в подальшому йому трудова книжка була за його згодою вислана.

Отже, твердження позивача про те, що був порушений строк видачі трудової книжки, є необґрунтованим.

Згідно ст. 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У судовому засіданні встановлено, що позивач звільнений на законних підставах, а тому не підлягає поновленню на роботі, а отже позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Як передбачено ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що підстави для поновлення позивача на роботі відсутні, а отже не мається підстав для стягнення на його користь середнього заробітку.

Як передбачено ст.235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що відповідач вжив заходи, передбачені КЗпП України та зазначеної вище Інструкції, для отримання позивачем трудової книжки, тому підстав для виплати позивачу середнього заробітку, не вбачається.

Отже, вислухавши пояснення позивача та його представників, пояснення представників відповідача, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд, на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що позов є необґрунтованим, а тому у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Як передбачено ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у позові у зв`язку з його необґрунтованістю, тому підстав для обговорення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду, не вбачається.

Як передбачено ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Тому суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 4129 грн. 28 коп., який при подачі позову останнім сплачений не був, так як відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання позову.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст.5-1Ю 21, 23, 24, 36, 40, 43, 147, 149, 235 КЗпП України, ст. 3 Закону України «Про відпустки», ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) до акціонерного товариства «Південий гірничо-збагачувальний комбінат» (, яке знаходиться за адресою: 50026, м. Кривий Ріг) відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 4129 грн. 28 коп.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 16 листопада 2020 року.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов