Єдиний унікальний номер 235/980/20
Номер провадження 22-ц/804/2444/20
Єдиний унікальний номер 235/980/20
Номер провадження 22-ц/804/2444/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Азевича В.Б., Кішкіної І.В.

секретар Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю « БІ ЕЛ ДЖИ Мікрофінанс» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « БІ ЕЛ ДЖИ Мікрофінанс» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним окремих пунктів кредитних договорів (суддя першої інстанції Хмельова С.М., повний текст судового рішення складено 28 травня 2020 року),

В С Т А Н О В И В:

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернулася позивач ОСОБА_1 з позовною заявою до ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ Мікрофінанс» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним окремих пунктів кредитних договорів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що між ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ Мікрофінанс» було укладено кредитні договори, укладаючи які позивач передбачала, що відповідач діє правомірно в рамках діючого законодавства. Просила суд:

- визнати недійсним з моменту укладення пункт 1.8 кредитних договорів №МФ-838 від травня 2018 року, № МФ-947 від 20.05.2018 року, № МФ-204 від 2018 року, № МФ-301 від 08.07.2018 року, № МФ- 627 від 24.08.2018 року, № МФ-732 від 08.09.2018 року, № МФ-838 від 24.09.2018 року, МФ-023 від 20.10.2018 року, укладених між ТОВ "БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС" та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним з моменту укладення пункт 4.1 кредитних договорів № МФ- 838 від травня 2018 року, № МФ-732 від 08.09.2018 року, № МФ-838 від 24.09.2018 року, № МФ-023 від 20.10.2018 року, № МФ-496 від 22.12.2018 року, №МФ-102 від 16.01.2019 року, № МФ-352 від 18.02.2019 року, № МФ-593 від 23.03.2019 року, та пункт 1.11 кредитних договорів № МФ-803 від 19.04.2019 року та № МФ-667 від 23.07.2019 року, укладених між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та ОСОБА_1 ;

- стягнути з ТОВ "БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС" на користь позивача грошові кошти у розмірі 44333,26 грн, які були сплачені на виконання недійсних пунктів кредитних договорів.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « БІ ЕЛ ДЖИ Мікрофінанс» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним окремих пунктів кредитних договорів задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту укладення пункт 1.8 кредитних договорів № МФ-947 від 20.05.2018 року, № МФ-301 від 08.07.2018 року, № МФ- 627 від 24.08.2018 року, № МФ-732 від 08.09.2018 року, № МФ-838 від 24.09.2018 року, МФ-023 від 20.10.2018 року, укладених між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним з моменту укладення пункт 4.1 кредитних договорів № МФ-732 від 08.09.2018 року, № МФ-023 від 20.10.2018 року, № МФ-496 від 22.12.2018 року, №МФ-102 від 16.01.2019 року, № МФ-352 від 18.02.2019 року, № МФ-593 від 23.03.2019 року, та пункт 1.11 кредитних договорів № МФ-803 від 19.04.2019 року та № МФ-667 від 23.07.2019 року, укладених між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та ОСОБА_1 .

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, які були сплачені на виконання недійсних пунктів кредитних договорів в розмірі 40021, 69 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» на користь держави судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодився директор товариства ОСОБА_2 , та подав апеляційну скаргу, вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги вказує, що відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 року №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13.04.2014 року, «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14.04.2014 року до її закінчення. Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 року прийнято розпорядження №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України. 30 квітня 2018 року відповідно до статті 107 Конституції України Президентом України введено в дію рішення РНБО України від 30 квітня 2018 року «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях», також 30 квітня 2018 року Президентом підписано наказ Верховного Головнокомандувача ЗСУ «Про початок операції Об`єднаних сил із забезпеченням національної безпеки і оборони, відсічі та збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей» згідно наказу з 14.00 30 квітня 2018 року розпочато «ООС». 30 квітня 2018 року антитерористична операція завершилася. Президент України офіційно оголосив про завершення АТО. Вказує на те що, банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості зі зобов`язань за кредитними договорами позики в сукупності в період від 14 квітня 2014 року по 30 жовтня 2018 року.

Наголошує на тому, що починаючи з 31 жовтня 2018 року, відповідні зміни в законодавстві не відбулися, у банків та інших фінансових установ, а також кредиторів виникло право нараховувати пеню та/або штрафи на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики в розмірах встановлених у відповідних кредитних договорах, договорах позики та чинного законодавства.

Судом першої інстанції неправомірно, зроблено висновок про продовження дії АТО після 30.04.2018 року, не взято до уваги доводи відповідача щодо припиненні дії АТО, а саме 30.04.2018 року, у зв`язку з чим визнано низку окремих пунктів по кредитним договорам недійсними у послідуючому невірно прораховано та стягнуто грошові кошти з відповідача, які були сплачені позивачем на виконання начебто недійсних пунктів кредитних договорів у розмірі 40021,69 грн.

Зазначає, що при поданні позовної заяви до суду позивач просила визнати недійсними окремі пункти кредитних договорів, але при винесенні рішення суд не врахував, що при вирішенні справи визначальними для суду мають бути фактичні обставини, наведені у позовній заяві. Судом першої інстанції було перевищено надані йому повноваження та при ухваленні рішення, вийшов за межі позовних вимог.

Директор ТОВ « БІ ЕЛ ДЖИ Мікрофінанс» Бурченко О.Б.. просив рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2020 року скасувати, та ухвалите нове про відмову в задоволені позовних вимог.

Від представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що доводи викладені відповідачем в апеляційній скарзі не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права. Просила оскаржуване рішення залишити без змін.

ОСОБА_1 , та її представник ОСОБА_3 , у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у відзиву до апеляційної скарги просили розглядати справи без їхньої участі.

Представник ТОВ « БІ ЕЛ ДЖИ Мікрофінанс» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, просив розглядати справи без його участі.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ТОВ "БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС" укладено наступні кредитні договори:

1.№ МФ-947 від 20.05.2018 року (а.с.9).

Пунктом 1.8 даного договору передбачено, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 14% від суми кредиту (983,50 грн), квитанція про сплату якої у позивача не зберіглася.

2.№ МФ-301 від 08.07.2018 року (а.с.11).

Пунктом 1.8 даного договору передбачено, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 14% від суми кредиту (1217,29 грн), квитанція про сплату якої у позивача не зберіглася, квитанція про сплату якої у позивача не зберіглася.

3.№ МФ- 627 від 24.08.2018 року (а.с.12).

Пунктом 1.8 даного договору передбачено, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 14% від суми кредиту (895,67 грн), яка відповідно до квитанції сплачена 08.09.2018 року (а.с.13).

4.№ МФ-732 від 08.09.2018 року (а.с.15).

Пунктом 1.8 даного договору передбачено, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 14% від суми кредиту (1128,54 грн), яка відповідно до квитанції сплачена 24.09.2018 року. Пунктом 4.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 29 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору.

За цим договором позивачка сплатила 24.09.2018р. 282,14 гривень пені, та 1128,54 гривень комісії (а.с.27).

5.№ МФ-838 від 24.09.2018 року (а.с.17).

Пунктом 1.8 даного договору передбачено, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 14% від суми кредиту (1128,54 грн), яка відповідно до квитанції сплачена 20.10.2018 року. Пунктом 4.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 29 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору.

За цим договором позивачка сплатила 20.10.2018р. 1939 гривень та 347,14 гривень пені, та 1128,54 гривень комісії (а.с.18).

6.№ МФ-023 від 20.10.2018 року (а.с.19).

Пунктом 1.8 даного договору передбачено, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 14% від суми кредиту (1400,00 грн.), яка відповідно до квитанції сплачена 22.12.2018 року. Пунктом 4.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 29 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору.

За цим договором позивачка сплатила 22.12.2018р. 4900 гривень пені, та 600 гривень комісії (а.с.20).

7.№ МФ-496 від 22.12.2018 року (а.с.21).

Пунктом 4.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 29 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору.

За цим договором позивачка сплатила 16.01.2019 р. 1799,75 та 135,25 гривень пені (а.с.22).

8.№МФ-102 від 16.01.2019 року (а.с.23).

Пунктом 4.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 29 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору.

За цим договором позивачка сплатила 18.02.2019 р. 1799,67 та 5336,99 гривень пені (а.с. 24).

9.№ МФ-352 від 18.02.2019 року (а.с.25).

Пунктом 4.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 29 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору.

За цим договором позивачка сплатила 23.03.2019 р. 1799,34 гривень пені (а.с.26).

10.№ МФ-593 від 23.03.2019 року (а.с.28).

Пунктом 4.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 29 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору.

За цим договором позивачка сплатила 19.04.2018 р. 3313,12 та 1939,00 гривень пені (а.с.29).

11.№ МФ-803 від 19.04.2019 року (а.с.30).

Пунктом 1.11 даного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником строку повернення кредиту та сплати процентів, встановленого з урахуванням продовження строку дії договору, позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення повернення кредиту та сплати процентів, у розмірі 3% від суми прострочення зобов`язань. У будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору.

За цим договором позивачка сплатила 20.05.2019 р. 399,91 та 9319,82 гривень пені (а.с.31).

12.№ МФ-667 від 23.07.2019 року (а.с.32).

Пунктом 1.11 даного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником строку повернення кредиту та сплати процентів, встановленого з урахуванням продовження строку дії договору, позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення повернення кредиту та сплати процентів, у розмірі 3% від суми прострочення зобов`язань. У будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору.

За цим договором позивачка сплатила 16.08.2019 р. 1799,76 та 487,92 гривень пені (а.с.33).

Копії кредитних договорів №МФ-838 від травня 2018 року та № МФ-204 від червня 2018 року, суду не надано ані позивачем ані відповідачем. В матеріалах справи наявні квитанції:

1.Від 20.05.2018 року з вказаним номером договору №МФ-838, сплачена комісії становить 700 гривень, пеня 175 гривень (а.с.8).

2. Від 08.07.2018 року з вказаним номером договору № МФ-204, сплачена комісії становить 1232,00 гривень (а.с.14).

Задовольняючі частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що пункт 1.8 оспорюваних кредитних договорів не відповідає чинному законодавству та відповідач не мав права включати до договорів пункт 4.11 та 1.11 щодо відповідальності позичальника у вигляді пені та комісії за супровід кредиту.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином у разі, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і (або) не відповідала його волевиявленню правочин визнається недійсним.

Згідно із статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За приписами статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

Таким чином, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»; рішення від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Як вбачається з оспорюваних кредитних договорів, то при їх укладанні сторони погодили всі його істотні умови, як то: предмет договору, строк кредитування, плата за кредит, умови його забезпечення, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, порядок погашення кредиту та відсотків, що є визначенням сукупної вартості кредиту.

Зазначаючи про те, що умови кредитних договорів, укладених позивачем з відповідачем містять несправедливі умови, будь-яких доказів того, що при підписанні даного договору та його умов його воля формувалась не вільно або не відповідала його волевиявленню, ОСОБА_1 не надала та на наявність таких не вказувала.

За вказаних обставин суд апеляційної інстанції вважає, що укладаючи вищезазначені правочини, сторони діяли вільно у виборі контрагента та визначенні умов цього правочину.

Проте, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було зроблено вірний висновок щодо того, що п. 1.8 та оспорюваних договорів № МФ-947 від 20.05.2018 року, № МФ-301 від 08.07.2018 року, № МФ- 627 від 24.08.2018 року, № МФ-732 від 08.09.2018 року, № МФ-838 від 24.09.2018 року, МФ-023 від 20.10.2018 року кредитного договору щодо обов`язку позичальника в момент повернення кредиту сплатити комісію за супровід кредиту в розмірі 14 % від суми кредиту, не відповідає вимогам чинного законодавства, яке регулює правовідносини, що виникли між сторонами, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 27.12.2018 року в справі № 695/3474/17 зазначив, що банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не вказав, за які саме послуги, що надаються позивачеві, сплачується комісія. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості і суперечить положенням частини першої ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів».

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про визнання недійсним з моменту укладення пункт 4.1 кредитних договорів № МФ-732 від 08.09.2018 року, № МФ-023 від 20.10.2018 року, № МФ-496 від 22.12.2018 року, №МФ-102 від 16.01.2019 року, № МФ-352 від 18.02.2019 року, № МФ-593 від 23.03.2019 року, та пункт 1.11 кредитних договорів № МФ-803 від 19.04.2019 року та № МФ-667 від 23.07.2019 року, оскільки позивач підпадає, під дію Закону України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» накладений мораторій на виконання договірних зобов`язань та на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними та іншими договірними зобов`язаннями.

Позивачка відповідно до паспорту громадянина України зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що АТО завершилось і у кредитора виникло право нараховувати пеню та штрафи є необґрунтованими оскільки, на час вирішення справи Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не приймався, тобто, період проведення АТО (ООС) триває.

Всі доводи апеляційної скарги були предметом розгляду у суді першої інстанції, яким суд дав оцінку. Доводи апеляційний скарги не містять будь яких нових аргументів та зводяться до незгоди з рішенням суду.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2020 року без змін.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ДЖИ Мікрофінанс» без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

В.Б. Азевич

І.В. Кішкіна

Повний текст судового рішення складено 17 листопада 2020 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи