Справа № 369/6810/20
Провадження № 2-о/369/156/20
РІШЕННЯ

Іменем України

21.09.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

за участі секретаря Одинцов О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київський області, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Свою заяву обґрунтовував тим, що він народився в м.Кадіївка Луганської області, постійно проживав, навчався, проходив військову службу, працював, отримав паспорт по досягненню повноліття. Згодом переїхав проживати до м. Москва, але жодних заяв про відмову від громадянства України не подавав, не припиняв громадянства. На даний час м. Кадіївка знаходиться на території, непідконтрольній державі, тому отримати всі належні документи для подання їх до міграційної служби не має можливості. Заявник зазначив, що встановлення вказаного факту його постійного проживання на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) має юридичне значення - для отримання громадянства і паспорта громадянина України.

Просив суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м.Кадіївка Луганської області Україна, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) постійно проживав на території України.

У судовому засіданні представник заявника заяву підтримали та просили задоволити.

Заінтересована особа представникЦентрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київський області проти доводів заяви заперечував, вважав, що даних доказів не достатньо для визначення постійного проживання. Просиві відмовити в задоволенні заяви.

Суд, вивчивши заяву, заслухавши вступне слово представника заявника, допитавши свідка та дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, щозаявник ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявник народився в м.Кадіївка (з 1978 по 2016 р. - Стаханов) Луганської області, Україна. В період з 1981 по 1984р.р. навчався в Профтехучилищі №9 м.Кадіївка (м.Стаханов), а з 1984 по 1985р.р. навчався в СТУ №66 м.Кадіївка (м.Стаханов).

У 1986 році з м.Кадіївка був призваний для проходження строкової військової служби до лав Радянської армії та проходив службу до 1988 року.

З 1988 по 1998 роки ОСОБА_1 постійно проживав в АДРЕСА_2 . У цей час був офіційно працевлаштований та працював на різних підприємствах м.Кадіївка.

21 травня 1982 року у зв`язку з досягненням 16-річного віку ОСОБА_1 отримав паспортом громадянина СРСР НОМЕР_1 , виданим Стахановським МВВС Луганської області.

16 червня 1995 року ОСОБА_1 отримав паспортом для виїзду за кордон зразку СРСР з позначкою Відділу віз і реєстрації №515 МВС України про належність паспорту Україні.

22 травня 1998р. ОСОБА_1 знявся з реєстрації за місцем проживання в АДРЕСА_2 , у зв`язку з переїздом для подальшого проживання до Російської Федерації, м.Москва.

17 липня 1998р. ОСОБА_1 на підставі паспорту громадянина СРСР НОМЕР_1 був зареєстрований в АДРЕСА_3 .

Встановлено, що ОСОБА_1 під час переїзду для проживання до м.Москва РФ, не оформлював у відповідному підрозділі паспортно-реєстраційної служби МВВС м.Кадіївки дозвіл для виїзду на постійне проживання за кордон та, перебуваючи в РФ, не звертався до консульської установи Посольства України в РФ із заявою про вихід із громадянства України та не припиняв громадянство України у відповідності з чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України "Про громадянство України"(13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, слід керуватися, крім Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року, також Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Так, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України.

Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до пункту третього частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року № 5 із змінами і доповненнями, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 року встановлено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

При цьому, поняття постійного (безперервного) проживання на території України визначено статтею 1 Закону України "Про громадянство України", якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що факт постійного проживання заявника на території України в с.Кадіївка на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) підтверджується наступними доказами: свідоцтво про народження ОСОБА_1 , виданого 13.04.1966р. в м.Кадіївка, в якому є позначка про документування Заявника паспортом громадянина СРСР НОМЕР_1 , виданим 21.05.1982р. Стахановським МВВС Луганської області; диплом НОМЕР_2 ' про закінчення в 1984р. ОСОБА_1 навчання профтехучилища №9 м.Кадіївка (м.Стаханов); диплом № НОМЕР_3 про закінчення в 1985р. ОСОБА_1 навчання в СПТУ №66 м.Кадіївка (м.Стаханов); військовий квиток НОМЕР_4 , в якому містяться відомості про проходження ОСОБА_1 строкової військової служби протягом 1986-1988р.р. та перебування на військовому обліку за місцем проживання в Стахановському МВК Луганської області з 08.07.1988 по 22.05.1998р.; трудова книжка НОМЕР_5 , в якій містяться відомості про працевлаштування ОСОБА_1 на підприємствах в м.Кадіївка (м.Стаханов) протягом 1985-1998 років, та зокрема з 08.04.1991 по 28.05.1992 на посаді будівельника в Стахановському ремонтно-будівельному кооперативі «Лілія»; адресний листок вибуття (форма №20) від 22.05.1998, з якого вбачається, що ОСОБА_1 був зареєстрований ,в АДРЕСА_2 - 08.06.1988р. після звільнення з строкової військової служби та знятий з реєстрації - 22.05.1998р., паспорт для виїзду за кордон зразку СРСР, виданого 16.06.1995р. з позначкою Відділу віз і реєстрації №515 МВС України про належність паспорту Україні; виписка із домової книги будинку АДРЕСА_4 , яка містить відомості про реєстрацію 17.07.1998р. місця проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_5 на підставі паспорту громадянина СРСР НОМЕР_1 , виданого Стахановським МВВС Луганської області.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявник ОСОБА_1 на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) дійсно постійно проживав на території України в м.Кадіївка Луганської області, а тому наявні підстави для задоволення заяви в порядку, передбаченому ст.ст. 315-319 ЦПК України. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявник у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації його прав у визначений законом спосіб, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом.

Відтак, сплачений при звернені до суду з заявою про встановлення фактів судовий збір не відшкодовується за рахунок іншої сторони.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 293, 294, 315-319 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київський області, про встановлення факту, що має юридичне значення задоволити.

Встановити факт постійного проживання на території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м.Кадіївка Луганської області Україна, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 21 вересня 2020 року.

Суддя