Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1337/19 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 68 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Миніч Т.І.

суддів: Борисюка Р.М.,

Павицької Т.М.

секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Зубчук І.В. у м.Житомирі

у цивільній справі №278/1337/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із названим позовом, в обгрунтування якого зазначив, що перебуває з відповідачкою по справі ОСОБА_1 у шлюбі з 27.04.2011 року. Проте, з листопада 2017 року стосунки між ними погіршились та подружні відносини припинились, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Вважав, що примирення між сторонами неможливе, оскільки сварки з відповідачкою призводять до погіршення стану його здоров`я. За таких обставин просив розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований виконкомом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області 27.04.2011 року.

Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 лютого 2020 року позов задоволено. Шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області 27 квітня 2011 року, актовий запис №26 між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянкою України - розірвано.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що на даний час сварок між ними немає, шлюбні стосунки не припинені, спільне господарство вони ведуть, а також разом проживають.

Надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує щодо задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення в силі. Посилається на те, що тривалий час проживає у сина в Росії. Миритися з відповідачкою не бажає.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України та доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі із 27.04.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 27.04.2011 року (а.с. 4).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 , посилаючись на фактичне припинення шлюбних відносин у зв`язку із сварками, що призводить до погіршення його здоров`я, просив розірвати шлюб.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у зв`язку з відсутністю між сторонами взаєморозуміння та наміру зберігати сім`ю та зважаючи, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, що є морально-правовою основою шлюбу, відповідач не бажає розірвати шлюб через органи РАЦС, а тому за даних обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, внаслідок чого наявні підстави для розірвання шлюбу.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу (далі - СК) України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод визначено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (частина третя статті 105 СК України).

За змістом частини другої статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу.

Встановивши, що шлюб сторін носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Посилання в апеляційній скарзі щодо ведення спільного господарства, спільного проживання та продовження фактичних шлюбних стосунків відповідачкою не доведені в розумінні положень ст. 82 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому в розумінні положень ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено 04.11.2020 року.