Справа № 175/4876/19
Провадження № 2/175/1406/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської

області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Кравченко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, в якому просив суд постановити рішення яким усунути перешкоди у користуванні будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення у будинок; судові витрати по справі стягнути з відповідача.

В травні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила суд постановити рішення, яким визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та його представник за довіреністю ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові; позовні вимоги за зустрічним позовом не визнали та просили відмовити в їх задоволенні.

ОСОБА_2 та її адвокат за ордером про надання правової допомоги ОСОБА_4 позовні вимоги за основним позовом не визнали, а заявлені вимоги за зустрічним позовом підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі.

Вислухавши сторони та їх представників, свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з відзивом на зустрічний позов, суд прийшов до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Судом встановлено, що з 23 вересня 1989 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.6), який рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року був розірваний (а.с.9). Від шлюбу сторони мають спільних дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10), ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11), ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.12).

Під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, за Договором дарування житлового будинку укладеним 18 червня 2004 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Кудрявцевою Т.М. та зареєстрованим в реєстрі за №1825 (а.с.64), ОСОБА_11 набула права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . В будинку зареєстровані сторони та їх спільні діти (а.с.52-53).

За твердженням ОСОБА_1 , колишня дружина ОСОБА_2 не визнає його право власності та користування на спірний будинок і створює перешкоди у користуванні домоволодінням, які він просить усунути в судовому порядку шляхом вселення до житлового будинку, з приводу чого звернувся до суду з даним позовом. ОСОБА_2 вважаючи, що колишній чоловік ОСОБА_1 втратив право користування домоволодінням, оскільки з червня 2019 року не проживає в будинку, та стверджуючи, що вона є єдиним власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

ОСОБА_2 наразі перебуває в новому шлюбі з 06 грудня 2019 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданим 06 грудня 2019 року (а.с.60).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 3 ст. 61 СК України, визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Вказані правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 01 липня 2015 року (справа №6-612цс15), від 25 листопада 2015 року (справа №6-2333цс15), від 16 грудня 2015 року (справа №6-2641цс15), від 07 вересня 2016 року (справа №6-801цс16).

Встановлено, що під час придбання спірного будинку сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, тобто житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний в інтересах сім`ї для проживання в ньому разом з спільними дітьми. У вказаному будинку сім`я ОСОБА_13 проживала понад двадцять років, а до моменту переїзду в будинок сім`я ОСОБА_13 разом з дітьми проживали в двокімнатній квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , і яка була отримана ОСОБА_1 в результаті обміну належної членам родини (батькам та сестрі ОСОБА_1 ) трьохкімнатної квартири. Також встановлено, що у ОСОБА_1 були наявні грошові кошти на придбання будинку, отримані ним від продажу вищевказаної квартири. Про наявність грошових коштів у сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на момент придбання будинку також свідчили допитані у судовому засіданні свідки.

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим, ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила суду, що колишній власник спірного будинку ОСОБА_12 не є її родичем, чи близьким знайомим, вона не перебувала з останнім в дружніх стосунках, а договір дарування будинку був укладений на її ім`я за взаємною згодою та домовленістю з колишнім чоловіком.

Відповідно ч. 1 і ч. 4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилими приміщеннями нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих правовідносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина (чоловік) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

З моменту, коли ОСОБА_2 вирішила розірвати шлюб з ОСОБА_1 , вона почала чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні будинком, вчиняла сварки та скандали, а коли ОСОБА_1 був на роботі (працює змінами у денний на нічній час), ОСОБА_2 зібрала деякі його речі та виставила їх за межі житлового будинку та прибудинкової території, за паркан, і не допустила ОСОБА_1 до будинку після того, як останній повернувся додому з роботи. Факт вчинення перешкод у користуванні будинком, підтвердили допитані у судовому засіданні свідки. Будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про відсутність у ОСОБА_1 права користування спірним будинком, ОСОБА_2 суду не надала і судом таких доказів не здобуто. ОСОБА_2 не визнає право користування ОСОБА_1 спірним будинком АДРЕСА_1 та створює перешкоди у користуванні, які ОСОБА_1 просить усунути в судовому порядку шляхом надання йому доступу до житлового будинку. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 порушені зазначені вище норми права, а тому, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом вселення, суд вважає обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У судовому засіданні встановлено, що домовленість між сторонами з приводу порядку володіння та користування спірним житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами не досягнута. Враховуючи той факт, що між сторонами виникла конфліктна ситуація з приводу користування спільним майном, яку сторони не можуть вирішити мирним шляхом, ОСОБА_1 в житловому будинку АДРЕСА_1 не проживає з поважних причин.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не втратив інтерес до будинку, його відсутність в житловому приміщенні пов`язана із поважними причинами (вчинення перешкод у користування будинком з боку ОСОБА_2 ), він не проживає в указаному будинку більше ніж шість місяців, однак місце реєстрації в добровільному порядку не залишав, а тому відсутні підстави для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування будинком, бо належних доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_1 у будинку без поважних причин більше шести місяців матеріали справи не містять.

Заявлений ОСОБА_2 зустрічний позов про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у зв`язку з не проживанням в будинку понад шість місяців без поважних причин є не обґрунтованим та безпідставним, а тому задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Тому, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн., а судові витрати за зустрічним позовом віднести за рахунок позивачки ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 15, 16 ЦК України, ст. 12, 13, 76, 81, 130, 141, 263-266 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 у користуванні будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 до вищевказаного будинку.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Судові витрати за зустрічним позовом віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Озерянська Ж.М.