Провадження №2/225/337/2020
Справа №225/386/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

22 червня 2020 року м.Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Довженко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Петрової С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Торецьквугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача - Мірянов М.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з ДП «Торецьквугілля» з 03.07.2006 року. 30.09.2019 року останній був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Однак, всупереч вимог чинного законодавства України, станом на 30.09.2019 року повний розрахунок при звільненні з ним проведений не був, що стало приводом для звернення до суду з позовом про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 78 223,23 грн.

Справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, на підставі ст. 274 ЦПК України, без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідачем суду надано письмовий відзив, в якому останній підтверджує, що виплата позивачеві заборгованості за лікарняними листами з 19.04.2019 року по 30.04.2019 року за рахунок коштів ФСС ВПТ в сумі 7323,99 грн. на теперішній час не здійснена, пояснюючи зазначену вище затримку розрахунку при звільненні відсутністю даних позивача про сплату єдиного соціального внеску в реєстрі застрахованих осіб станом на день його звільнення.

Окрім того, відповідач стверджує, що на момент страхового випадку, згідно відомостей про застраховану особу, у позивача був відсутній страховий стаж за попередній рік, у зв`язку чим нарахування і виплата останньому середнього заробітку здійснювались у відповідності з п. 6 наказу Міністерства соціальної політики України № 1022 від 21.10.2015 року. Згідно з даним наказом, у випадку якщо на дату призначення страхових виплат відсутні дані про сплату єдиного внеску за деякі місяці розрахункового періоду, розрахунок середньої заробітної плати проводиться без урахування цієї заробітної плати. Середня заробітна плата повинна бути перерахована після надходження даних до Державного реєстру або довідки від роботодавця.

При цьому, відповідач позовні вимоги повністю заперечує, наполягає на тому, що порушень чинного законодавства України щодо розрахунку з позивачем ним допущено не було, адже, на його переконання, оплата листків непрацездатності працівника не тотожна поняттю "заробітна плата", тобто по своїй природі не є тією винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розглянувши позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, надавши правову оцінку наявним у справі доказам, судом встановлено наступне:

між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, з 03.07.2006 року ОСОБА_1 (позивач) знаходився у трудових відносинах з ДП «Торецьквугілля». 30.09.2019 року останній був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. В свою чергу, згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Однак, всупереч згаданих вище положень КЗпП України, відповідач виплату позивачеві всіх сум, що належать йому від підприємства, в день його звільнення, а саме 30.09.2019 року, не здійснив.

Зокрема, виплата позивачеві заборгованості за лікарняними з 19.04.2019 року по 30.04.2019 року за рахунок коштів ФСС ВПТ в сумі 7 323,99 грн. не здійснена. Даний факт підтверджений довідкою ДП «Торецьквугілля» №7/262 від 11.03.2020 року та письмовим відзивом на позов.

В свою чергу, позивач, звертаючись до суду з позовною заявою, просив стягнути з відповідача середній заробіток в сумі 78 223,23 грн. за період з 30.09.2019 року по 10.01.2020 року, зазначивши при цьому, що розрахунок з ним було проведено в повному обсязі.

Отже, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного:

частиною 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч. 3 ст. 2 цього Закону).

Аналіз зазначених вище правових норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

При цьому, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі №760/18557/15-ц (провадження № 61-246 св 17).

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 12, 13 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, за принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вже зазначалось вище, відповідач не заперечує, що виплата позивачеві заборгованості за лікарняними листами з 19.04.2019 року по 30.04.2019 року за рахунок коштів ФСС ВПТ в сумі 7 323,99 грн. не здійснена. Зазначену вище затримку розрахунку при звільненні та порядок здійснення розрахунку відповідач пояснює відсутністю даних позивача про сплату єдиного соціального внеску в реєстрі застрахованих осіб станом на день його звільнення та відсутністю страхового стажу позивача за попередній рік на момент страхового випадку.

За змістом ст. 117 КЗпП України в світлі трактування відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", вина роботодавця у затримці розрахунку презюмується, оскільки саме роботодавець має довести відсутність своєї вини.

Натомість, жодних документальних доказів на підтвердження відсутності вини роботодавця у затримці розрахунку при звільненні позивача, суду не представлено.

Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Отже за п.п. 2, 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п.п. 3, 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, у випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. При цьому, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до довідки ДП «Торецьквугілля» №7/262 від 11.03.2020 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо згідно п. 3 Порядку «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, складає 1 133,67 гривень.

Отже, перевіривши розрахунок позивача (за період з 30.09.2019 року по 10.01.2020 року з розрахунку: 69 робочих дні х 1 133,67 грн.), зважаючи на відсутність доказів на підтвердження відсутності вини роботодавця у затримці розрахунку при звільненні, з огляду принципи цивльного судочинства, зокрема, розмір позовних вимог, за межі якого суд позбавлений права вийти згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку щодо наявності з боку відповідача порушень вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, як наслідок, обгрунтованості позову та наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.09.2019 року по 10.01.2020 року включно в сумі 78 223,23 грн.

Враховуючи задоволення позову, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 840,80 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Торецьквугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» (місцезнаходження: м.Торецьк, вул.Дружби, 19, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 78 223 (сімдесят вісім тисяч двісті двадцять три) гривні 23 копійки.

Стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» (місцезнаходження: м.Торецьк, вул.Дружби, 19, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Дзержинський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354 (строк на апеляційне оскарження), 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення виготовлений 30.06.2020 року.

Суддя О.В. Довженко