Справа №521/1963/19
Провадження №2/521/317/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя - Плавич І.В.,

секретар судового засідання - Дукіна Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

УСТАНОВИВ:

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

У обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду позивач ОСОБА_1 пояснювала, що з жовтня 2011 року проживала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . У вказаний період сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Daewoo Nexia», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Означене майно було оформлене на ОСОБА_2 .

Станом на теперішній час сторони спільного господарства не ведуть, спільно не проживають. У зв`язку з тим, що право власності на спільні квартиру та автомобіль зареєстроване за ОСОБА_2 та в позасудовому порядку дійти порозуміння сторонам не вдалося, ОСОБА_1 звернулась з цим позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , а також компенсувати суму вартості 1/2 ідеальної частки автомобілю марки «Daewoo Nexia», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 42500,00 гривень - у порядку поділу спільного майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 . Заперечуючи проти заявлених вимог відповідач посилався, що заявлені в позові квартира та транспортний засіб не підлягають поділу, оскільки не можуть вважатись спільною сумісною власністю подружжя. Правова позиція ОСОБА_2 ґрунтується на тому, що джерелом походження коштів, за які придбавалось спірне, на думку позивача, майно, - була продаж іншого майна, яке належало ОСОБА_2 до укладення шлюбу з ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 у відкрите судове засідання не з`явилась, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшла заява про заперечення проти заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України.

Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку.

Під час розгляду справи суд установив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 22 жовтня 2011 року, про що Виконавчим комітетом Вигодянської сільської ради Біляївського району Одеської області був складений актовий запис №16 від 22 жовтня 2011 року.

На підставі інвестиційного договору №254/6/7/9-2Ж про передачу майнових прав на житлову квартиру від 12 грудня 2005 року, та додаткової угоди №1 від 24 грудня 2015 року, укладених між ТОВ «Едельвейс Плес» - з одної сторони, та ОСОБА_2 - з іншої сторони, ОСОБА_2 , зокрема, придбав майнові права на квартиру, загальною площею 61,67кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Майнові права набувача на квартиру АДРЕСА_1 з показником загальної площі - 58,8кв.м., належним чином зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 липня 2017 року, що підтверджується витягом з ДРРПНМ про реєстрацію права власності №92036159 від 14 липня 2017 року.

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 власником автомобілю марки «Daewoo Nexia», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є ОСОБА_2 з 06 січня 2015 року.

Відомостей про розірвання шлюбу на момент розгляду справи сторонами не надано.

Надаючи правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд зазначає наступне. Згідно з частинами 2, 4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Зважаючи на частини 1, 2 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить частина 3 статті 368 ЦК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами 1, 4 статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та визнання заявленого до поділу майна спільним майном подружжя, суд звертає увагу на наступне.

Як зазначалось, інвестиційний договір, на підставі якого в подальшому ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , - був укладений 12 грудня 2005 року. Тобто майже за шість років до укладення шлюбу з позивачем ОСОБА_1 .

Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради 16 сесії 5 скликання №34 від 12 лютого 2009 року ОСОБА_2 була виділена земельна ділянка, що розташована: АДРЕСА_3 , за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, про що свідчить фотокопія державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер: :01:003:0186, серії ЯИ № 434470 від 05 лютого 2010 року.

12 листопада 2015 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мурзак С.О., реєстровий №1826, відповідно до умов якого ОСОБА_2 продав означену земельну ділянку.

Згідно з пунктом 4 договору продаж земельної ділянки вчиняється за 139000,00 гривень.

Відповідач свідчив, що фактично продаж ділянки вчинено за 41000,00 доларів США, що на момент укладення договору з урахуванням курсу гривні становило 932996,00 гривень, які зберігались з 12 листопада 2015 року до грудня 2015 року в сейфовій скриньці АТ «ПриватБанк» в місті Києві на підставі договору № 0009 .

Належних письмових доказів учинення продажу майна за наведену грошову суму суду не надано, однак за відомостями АТ «ПриватБанк» ОСОБА_2 орендував сейфову скриньку на підставі відповідного договору, що був укладений в день відчуження земельної ділянки - 12 листопада 2015 року.

Згідно з розпискою від 12 листопада 2015 року, складеною ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 , відповідач отримав від особи 150000,00 гривень.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 до укладення шлюбу) є рідною сестрою ОСОБА_2 , а грошові кошти були сплачені відповідачеві в якості компенсації вартості частки у спадщині після смерті матері осіб - ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Укладеною 24 грудня 2015 року між ТОВ «Едельвейс Плес» - з одної сторони, та ОСОБА_2 - з іншої сторони, додатковою угодою №1 до інвестиційного договору, окрім іншого було визначено й погоджено графік сплати розміру інвестиційних внесків у загальному розмірі 894215,00 гривень, що підлягали сплаті від ОСОБА_2 згідно з наступним графіком: 24 грудня 2015 року - 143000,00 гривень; 25 грудня 2015 року - 143000,00 гривень; до 31 грудня 2015 року - 608215,00 гривень.

Укладення додаткової угоди саме в грудні 2015 року в той час як основний договір був укладений 12 грудня 2005 року, - відповідач пов`язує з фактичним завершенням будівництва будинку.

Як випливає з матеріалів справи, ОСОБА_2 сплатив ТОВ «Едельвейс Плес» на виконання умов договору та додаткової угоди грошові кошти у наступному порядку: 143000,00 гривень згідно з квитанцією №241-2 від 24 грудня 2015 року; 143000,00 гривень згідно з квитанцією №251-2 від 25 грудня 2015 року; 143000,00 гривень згідно з квитанцією № 261-2 від 26 грудня 2015 року; 143000,00 гривень згідно з квитанцією №281-2 від 28 грудня 2015 року; 295215,00 гривень згідно з квитанцією №3777290 від 29 грудня 2015 року; 27000,00 гривень згідно з квитанцією №291-2 від 29 грудня 2015 року. Загалом ОСОБА_2 сплачено на користь ТОВ «Едельвейс Плес» 894215,00 гривень.

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 08 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 25 червня 2020 року та ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2020 року, - стягнуто з ТОВ «Едельвейс Плес» на користь ОСОБА_2 різницю вартості проінвестованої квартири з урахуванням інфляційних та трьох процентів річних у загальному розмірі 48657,11 гривень. Виходячи з мотивів судових рішень, різниця у вартості пов`язана з фактичним отриманням у власність ОСОБА_2 квартири меншою загальною площею, ніж обумовлено укладеним інвестиційним договором: 58,8 кв.м. замість 61,67 кв.м.

Як убачається з листа Територіального сервісного центру №5141 МВС України, у власності ОСОБА_2 з 06 травня 2010 року був автомобіль марки «ВАЗ 2109», 1987 року випуску. 10 березня 2015 року відбулась перереєстрація транспортного засобу на іншого власника.

За відомостями бази даних АІС «Автомобіль» МВС України в Одеській області та Єдиного державного реєстру транспортних засобів, станом на 26 березня 2019 року транспортні засоби за ОСОБА_2 не зареєстровані. Втім, сторонами не заперечувався той факт, що автомобіль марки «Daewoo Nexia», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та знаходиться в фактичному користуванні особи, що виключає необхідність доказування відповідних обставин у силу частини 1 статті 82 ЦПК України.

Відповідно до відомостей, що містять трудова книжка ОСОБА_2 від 01 лютого 1975 року, довідка автогаражного кооперативу «Мрія-2» від 23 липня 2015 року та форма ОК-5 Пенсійного фонду України на ОСОБА_2 (індивідуальні відомості про застраховану особу), відповідач працював у ДПНДВА «Пуща-Водиця» та за сумісництвом в автогаражному кооперативі «Мрія-2».

За період з 2000 року по 2015 рік включно сукупний дохід ОСОБА_2 склав 454931,40 гривень, з яких 273433,89 гривень - до укладення шлюбу з ОСОБА_1 .

Посилання сторони позивача про працевлаштування ОСОБА_1 належними письмовими доказами не підтверджено, відомостей про дохід особи суду не надавалось.

Установлені судом фактичні обставини свідчать, що квартира АДРЕСА_1 була набута у власність ОСОБА_2 на підставі правочину, укладеного до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , та за рахунок коштів, що належали відповідачу особисто, в тому числі - отриманих від продажу майна, яке належало відповідачу до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 . Суд погоджується й з доводами відповідача, що автомобіль марки «Daewoo Nexia», 2008 року випуску, був придбаний також за рахунок коштів, отриманих від продажу майна, яке належало ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 .

Як регламентує пункт 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). Водночас, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суд України від 07 грудня 2016 року у справі №6-1568цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17, тлумачення пункту 3 частини 1 статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України).

У частині 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи по захист свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тобто правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від цього вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

За загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі сторони вправі розраховувати на певні гарантії майнового та немайнового статусу, однак стороною позивача не доведено обґрунтованості визнання заявлено до поділу майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідні доводи сторони відповідача позивачем не спростовані.

Показання допитаних у справі свідків сторони позивача здебільшого зводились до підтвердження самого факту наявності подружніх відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відповідні обставини вважаються доведеними суду, проте не можуть розцінюватись в якості підставі для визнання заявленого майна спільною сумісною власністю подружжя з означених вище підстав.

У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30).

Перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд доходить висновку про відмову в позові.

Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із відмовою в позові в повному обсязі суд покладає судові витрати на позивача ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, пунктами 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду або через Малиновський районний суд міста Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 14 листопада 2020 року.

Повні відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини 5 статті 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Суддя: І.В. Плавич