КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2020 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи 756/3036/20

Апеляційне провадження №22-ц/824/7342/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченка М.М.

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.

при секретарі: Гордієнко О.В.

за участю:

представників позивачів: ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про забезпечення позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс», ОСОБА_2 третя особа: приватний нотаріус Київсьського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна, про скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, поновлення володіння, поновлення прав власності та визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва постановлену 4 березня 2020 року, в приміщенні суду в складі судді ОСОБА_7,-

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ТОВ «Мегаінвест Сервіс», ОСОБА_2 , третя особа: ПН КМНО Тверська І.В., про скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, поновлення володіння, поновлення прав власності та визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

3 березня 2020 року представник позивачів звернувся до суду із заявою про забезпечення позову по вказаній справі. Так, заявник просив, забезпечити позов до розгляду справи по суті шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 лютого 2020 року, а також просив заборонити ОСОБА_2 та третім особам до розгляду справи по суті вчиняти будь-які дії в квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог заяви заявник вказує на те, що вказана квартира виставлена на продаж, оголошення про що містяться на дошці оголошень в мережі інтернет на сайтах з продажу нерухомості.

Тому, позивач вважає, що заходи забезпечення позову, а саме, накладення арешту на нерухоме майно та заборона вчиняти певні дії, є співмірними із заявленими Позивачами вимогами та не є забороненими законом.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 4 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про забезпечення позову ОСОБА_4 , ОСОБА_6 до ТОВ «Мегаінвест Сервіс», ОСОБА_2 третя особа: ПН КМНО Тверська І.В., про скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, поновлення володіння, поновлення прав власності та визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним - задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 лютого 2020 року та заборонено ОСОБА_2 та тертім особам вчиняти будь-які дії в квартирі АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити у повному обсязі.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушеннями норм чинного законодавства. Вказує, що суд не мав повноважень приймати оскаржувану ухвалу, оскільки відповідно до рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя №675/1дп/15-20 від 4 березня 2020 року вирішено притягнути до дисциплінарної відповідальності суддю ОСОБА_7 та застосувати до нього дисциплінарне стягнення у вигляді подання про звільнення з посади судді. Крім того, вважає зміст ухвали суду не відповідає вимогам до судового рішення, зокрема відсутні мотиви задоволення указаної заяви. При цьому зауважує, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заяви про забезпечення позову.

Від представника позивачів надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній.

Представник позивачів заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін.

Відповідач ТОВ «Мегаінвест Сервіс» та третя особа ПН КМНО Тверська І.В. у судове засідання не з`явились про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суду не повідомляли.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 149-150 ЦПК України, зазначив про наявність підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Проте апеляційний суд в повній мірі не може погодитись з такими висновками суду з огляду на таке.

Пунктом 1 ч.3 ст.376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою скаржник вказує на те, що суддя ОСОБА_7 не мав повноважень приймати оскаржувану ухвалу оскільки рішенням Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя №675/1дп/15-20 від 4 березня 2020 року вирішено притягнути до дисциплінарної відповідальності суддю ОСОБА_7 та застосувати до нього дисциплінарне стягнення у вигляді подання про звільнення з посади судді.

Частиною 5 ст.109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що у разі ухвалення рішення про застосування до судді дисциплінарного стягнення, що не дозволяє судді здійснювати правосуддя у відповідному суді, суддя тимчасово відстороняється від здійснення правосуддя у цьому суді з дня ухвалення рішення про застосування до нього дисциплінарного стягнення.

Згідно ч.13 ст.109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», інформація про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності оприлюднюється на офіційному веб-сайті Вищої ради правосуддя та на веб-сайті суду, в якому працює суддя. Ця інформація повинна містити дані про суддю, якого притягнуто до дисциплінарної відповідальності, про накладене дисциплінарне стягнення та копію рішення органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, про накладення такого стягнення.

У відповідності до ч.2, 7, 10 ст.50 Закону України «Про вищу раду правосуддя», за результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді. Резолютивна частина рішення оголошується на засіданні негайно після його прийняття. Копія рішення Дисциплінарної палати у триденний строк з дня оголошення його резолютивної частини вручається чи надсилається судді та скаржнику.

Частиною 5 ст.51 Закону України «Про вищу раду правосуддя» визначено, що з дня ухвалення Дисциплінарною палатою рішення про застосування дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади суддя автоматично відстороняється від здійснення правосуддя до ухвалення Вищою радою правосуддя рішення про його звільнення з посади або скасування рішення Дисциплінарної палати.

Частиною 2 ст.62 Закону України «Про вищу раду правосуддя» визначено, що з дня ухвалення Дисциплінарною палатою рішення про застосування дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади суддя вважається тимчасово відстороненим від здійснення правосуддя без ухвалення Вищою радою правосуддя окремого рішення.

Згідно ч.4 ст. 62 Закону України «Про вищу раду правосуддя», повідомлення про рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя надсилається до суду, в якому такий суддя обіймає посаду в день розгляду Вищою радою правосуддя питання щодо судді, а також розміщується на офіційному веб-сайті Вищої ради правосуддя та на офіційному веб-порталі «Судова влада України».

Відповідно до п.9.8.Регламенту Вищої ради правосуддя, копії всіх актів, ухвалених щодо судді Радою, її органами, членом Ради, надсилаються судді на адресу суду, у якому він обіймає посаду, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України та до суду. Повідомлення про рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя надсилається до суду, в якому такий суддя обіймає посаду, в день розгляду Радою питання щодо відсторонення судді, у тому числі засобами електронного зв`язку.

Згідно п.12.40. Регламенту Вищої ради копія рішення Дисциплінарної палати у триденний строк з дня оголошення його резолютивної частини вручається чи надсилається судді та скаржнику. Копія рішення Дисциплінарної палати про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності надсилається до суду, в якому працює суддя, для оприлюднення на веб-сайті суду.

Як вбачається з офіційного сайту Вищої ради правосуддя, суддю Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_7 викликалось на засідання Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя на 4 березня 2020 року на 10 год.

Рішенням Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя №675/1дп/15-20 від 4 березня 2020 року вирішено притягнути до дисциплінарної відповідальності суддю ОСОБА_7 та застосувати до нього дисциплінарне стягнення у вигляді подання про звільнення з посади судді, яке опубліковано на офіційному веб-сайті Вищої ради правосуддя.

Також, указана інформація щодо відсторонення судді ОСОБА_7 від здійснення правосуддя була розміщена на офіційному веб-сайті «Судова влада України» та безпосередньо на офіційному веб-сайті Оболонського районного суду м. Києва.

Враховуючи вищевикладене, оскаржувана ухвала постановлена неповноважним складом суду, внаслідок чого підлягає обов`язковому скасуванню.

Зважаючи на приписи ч.5 ст.51, ч.2 ст.62 Закону України «Про вищу раду правосуддя», ч.5 ст.109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційний суд не може приймати до уваги доводи представника позивача про те, що суддею постановлена оскаржувана ухвала до того, як йому стало відомо про його відсторонення, а відтак дана ухвала постановлена повноважним складом судом.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову представник позивачів просив, забезпечити позов до розгляджу справи по суті шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 лютого 2020 року, а також просив заборонити ОСОБА_2 та третім особам до розгляду справи по суті вчиняти будь-які дії в квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог заяви заявник вказує на те, що вказана квартира виставлена на продаж, оголошення про що містяться на дошці оголошень в мережі інтернет на сайтах з продажу нерухомості.

Тому, позивач вважає, що заходи забезпечення позову, а саме, накладення арешту на нерухоме майно та заборона вчиняти певні дії, є співмірними із заявленими Позивачами вимогами та не є забороненими законом.

Апеляційний суд вважає, що заява представника позивачів підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Разом з тим, згідно з ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом даного спору є правомірність відчуження належного позивачам майна, а тому накладення на нього арешту до закінчення розгляду справи по суті відповідає меті забезпечення позову.

Апеляційний суд вважає, що обраний позивачем вид забезпечення позову у виді накладення арешту на спірне майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачів, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Позивачами наведені як причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, так і обґрунтовано необхідність їх вжиття.

На думку апеляційного суду, щодо заяви в частині про заборону вчиняти дії є необґрунтованими, оскільки застосований судом вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно є достатнім та співмірним із заявленими позовними вимогами, а відтак немає необхідності у забезпеченні позову шляхом заборони вчиняти дії. Крім того, такі вимоги заяви обмежують нового власника у користуванні майном, чим порушується його право.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що арешт майна, як вид забезпечення позову, полягає в забороні розпорядження цим майном будь-яким чином та унеможливлює вчинення щодо нього будь-яких реєстраційних дій та його відчуження до вирішення справи по суті.

За таких обставин відсутня необхідність додаткового оголошення заборони вчиняти щодо неї будь-яких дій.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи вищевикладене та вимоги п.1 ч.3 ст.376 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення вимог заяви ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в частині накладення арешту на спірне майно, а частині заборони вчиняти дії необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 4 березня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.

Заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про забезпечення позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс», ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київсьського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна, про скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, поновлення володіння, поновлення прав власності та визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним - задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 до розгляду справи по суті.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2020 року.

Головуючий суддя:

Судді: