Дата документу 16.06.2020 Справа № 336/1102/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/1102/20 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
№ 22-ц/807/1744/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Остащенко О.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення строкового безоплатного земельного сервітуту для впорядкування земельної ділянки та побудови паркану по межі про усунення перешкод у користуванні житловим будинком,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про встановлення строкового безоплатного земельного сервітуту для впорядкування земельної ділянки та побудови паркану по межі про усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто заявнику.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та передати справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала не відповідає таким вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулись до суду із позовною заявою, яка ухвалою суду від 28 лютого 2020 року позовна заява була залишена без руху та був наданий строк п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху - для їх виправлення шляхом подання до суду заяви, яка містить, як зазначив суд першої інстанції; «перелічені вище положення (зазначення вказаних доказів) та відповідає вимогам ст. 175 та ст. 177 ЦПК України.»

Судова колегія звертає увагу на те, що поверненню позовної зави передувала ухвала суду про залишення позову без руху від 28 лютого 2020 року, яка у мотивувальній частині містить логічно неузгоджені між собою вислови та зазначення про причини залишення позову без руху.

Так, в ухвалі причиною залишення позову без руху є те що «у заяві не зазначено на доказ того, що підтверджують обставини, якими позивачі обґрунтовують позовні вимоги, а саме те, що вони надіслали претензію в листопаді 2019 року відповідачу».

З огляду на таку редакцію постанови, позивачі правомірно трактували її як вимогу надати докази на підтвердження претензійного листування з відповідачем та надали суду підтвердження такого листування.

Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на доступ до суду.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

У даній справі, суд першої інстанції послався на те, що «05 березня 2020 року через канцелярію суду позивачами подано копію претензії та копії чеків про відправку претензії відповідачу, однак позивачами за поданим позовом недоліки усунуті не були, оскільки у встановлений судом строк вони так і не подали до суду заяву, яка містить перелічені вище положення (зазначення вказаних доказів) та відповідає вимогам ст. 175 та ст. 177 ЦПК України, тобто положенням, які ставляться до позову.»

З такої редакції вбачається, що на стадій прийняття позову суд першої інстанції допустив надмірний формалізм, зажадав від позивача переоформлення позову лише з тих підстав, що у ньому не було зазначено про досудове звернення до відповідача з питань врегулювання спору.

За таких обставин оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження в справі.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року у цій справі скасуати.

Справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження в справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено 24 червня 2020 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков