Постанова

Іменем України

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 755/10315/18

провадження № 61-10446св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року у складі судді Яровенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») та просила визнати виконавчий напис № 2350 від 11 вересня 2013 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В., про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, таким, що не підлягає виконанню

В обґрунтування позову зазначала, що 12 лютого 2018 року нею було отримано постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Артемчука Т. В. від 06 лютого 2018 року № 55710758 щодо примусового виконання виконавчого напису № 2350 від 11 вересня 2013 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В., про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності та була передана в іпотеку у якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 1086/ФКВ-07 від 20 вересня 2007 року, в рахунок погашення вимог стягувача ПАТ«Дельта Банк» в сумі 227 483, 33 грн та 2 500, 00 грн плати за вчинення виконавчого напису.

Вчиняючи оскаржуваний виконавчий напис, нотаріусом не було перевірено безспірність заборгованості, а відповідач не вчинив передбачені законом дії щодо направлення письмової вимоги боржнику та поручителю.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ПАТ «Дельта Банк» надало нотаріусу всі необхідні документи, визначені чинним законодавством, наявність яких підтверджувала безспірність боргу. При цьому відповідач в своїй заяві просив стягнути грошові кошти, виходячи із розміру частини заборгованості за кредитним договором, що виникла в період з 01 липня 2010 року по 17 червня 2013 року в сумі 1 227 483,33 грн, та суми, що сплачена за вчинення виконавчого напису.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року і постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 31 січня 1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами.

Таким чином, в обов'язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов'язання.

Матеріали справи не містять докази на підтвердження отримання боржником ОСОБА_3 кредитних коштів за кредитним договором № 1086/ФКВ-07 від 20 вересня 2007 року, що вказує на відсутність безспірності при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису.

Висновок судів про направлення письмової вимоги про усунення порушень боржнику та іпотекодавцю суперечить обставинам справи, оскільки в матеріалах справи містяться конверти поштових відправлень та зворотні повідомлення, в яких нібито направлялися досудові вимоги на адресу позивача та боржника, однак визначитися з дійсним вмістом цих поштових відправлень неможливо.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду м. Києва.

13 червня 2019 року справа № 755/10315/18 надійшла до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 20 вересня 2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк», ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 1086/ФКВ-07, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 115 000 доларів США строком на 180 місяців з кінцевою датою повернення 19 вересня 2022 року та процентною ставкою 14,5 % річних.

Того ж дня у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір № 1086/Zфквіп-07, за умовами якого остання передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

14 жовтня 2010 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Український промисловий банк» на виконання договору про передачу активів ТОВ «Укрпромбанк» від 30 червня 2010 року склали акт приймання-передачі № 987, за умовами якого ТОВ «Український промисловий банк» передало, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло кредитні договори, договори поруки, договори застави, кредитні справи тощо відносно клієнта ОСОБА_3 .

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість.

09 квітня 2013 року ПАТ «Дельта Банк» направило на адресу ОСОБА_3 досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 29 березня 2013 року складала 153 569,79 доларів США.

Того ж дня ПАТ «Дельта Банк» направило аналогічну досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 .

Встановлено, що вказані досудові вимоги були повернуті за закінченням терміну зберігання.

21 серпня 2013 року начальник Департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб ААТ «Дельта Банк» звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди І. В. із заявою про вчинення виконавчого напису.

11 вересня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2350, яким за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , запропоновано задовольнити вимоги стягувача ПАТ «Дельта Банк» у сумі 1 227 473, 33 грн, з яких сума заборгованості за кредитом - 103 499,98 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 827 275,34 грн, сума заборгованості за відсотками - 50 069,81 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 400 207,99 грн. Також стягнуто суму в розмірі плати за вчинення виконавчого напису, що становить 2 500,00 грн, сплачену стягувачем. Визначено строк, за який провадиться стягнення - з 01 липня 2010 року по 17 червня 2013 року.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Артемчука Т. В. від 05 лютого 2018 року відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого напису № 2350, виданого 11 вересня 2013 року, про звернення стягнення на кватиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-141цс14, від 20 травня 2015 року у справі № 6- 158цс15, від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі 3 320/8269/15- ц (провадження № 14-83цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що при вчиненні оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом належним чином перевірено безспірність розміру сум у наданих ПАТ «Дельта Банк» документах, що підлягають стягненню за виконавчим написом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, на адресу позивача, зазначену в іпотечному договорі № 1086/Zфквіп-07 від 20 вересня 2007 року, направлялася досудова вимога засобами поштового зв`язку.

Отже, доводи касаційної скарги стосовно того, що суди не встановили, чи направляв банк досудову вимогу позивачу, є необґрунтованими та направлені на переоцінку обставин, встановлених судами, тому вони не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, їм надана належна оцінка судом апеляційної інстанції, вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук