Постанова

Іменем України

12 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 564/361/19

провадження № 61-16837св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Костопільська районна державна адміністрація, Звіздівська сільська рада,

треті особи: Костопільська районна державна нотаріальна контора, Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 08 травня 2019 року у складі судді: Левчук В. В., та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С., Хилевича С. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 році ОСОБА_1 звернулася з позовом до Костопільської районної державної адміністрації, Звіздівської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом.

Позов мотивований тим, що чоловік позивача ОСОБА_2 з 1950 року був прийнятий у члени колгоспу «Горинь», яке у подальшому було перейменоване у КСП «Горинь». 1989 року ОСОБА_2 був звільнений з колгоспу у зв`язку з виходом на пенсію. Однак, ОСОБА_2 безпідставно не був внесений до списку осіб - членів КСП, які набувають право на земельну частку (пай), а тому він не отримав відповідний сертифікат на земельну частку (пай), хоча мав право на таку частку, як член КСП. 4 червня 1996 року шляхом поділу КСП «Горинь» на два окремих господарства рішенням зборів уповноважених утворено КСП «Колос».

Позивач після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , успадкувала все майно, яке йому належало на час смерті, проте постановою державного нотаріуса Костопільської районної державної нотаріальної контори їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) КСП «Колос» у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на таку частку.

ОСОБА_1 просила:

визнати за ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на земельну частку (пай) в КСП «Колос», що знаходиться на території Звіздівської сільської ради Костопільського району Рівненської області;

зобов`язати Звіздівську сільську раду Костопільського району Рівненської області внести ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до списку-додатку до Державного акту на право колективної власності на землю;

зобов`язати Костопільську районну державну адміністрацію Рівненської області видати на ім`я ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , сертифікат на право на земельну частку (пай) в землях КСП «Колос» на території Звіздівської сільської ради Костопільського району Рівненської області.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційного інстанції

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 08 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Згідно статті 9 ЦК Української РСР 1963 року, здатність мати цивільні права і обов`язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами Української РСР та інших союзних республік. Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється зі смертю. Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд у постанові від 12 вересня 2018 року, справа № 183/2548/15, провадження № 61-4092св18. ОСОБА_2 в період з 1950 року по 1989 рік працював в КСП «Горинь» і як член колгоспу мав право на отримання сертифіката на право на земельну частку (пай). Відомості про виключення його з членів зазначеного підприємства відсутні. Водночас, дії підприємства щодо невключення ОСОБА_2 до списку громадян-членів КСП «Колос», які мають право на земельну частку (пай), сам ОСОБА_2 за життя не оскаржував та, відповідно, питання про видачу йому свідоцтва на право на земельну частку (пай), яке підтверджувало б наявність у останнього такого права, за його життя не вирішувалося. Позивач просить визнати право на земельну частку (пай) за померлою особою, правоздатність якої зі смертю припинилась. За таких обставин суд зробив висновок про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_2 права на земельну частку (пай) в КСП «Колос», внесення ОСОБА_2 до списку-додатку до державного акту на право колективної власності на землю та зобов`язання Костопільської районної державної адміністрації Рівненської області видати на ім`я ОСОБА_2 сертифікат на право на земельну частку (пай) в землях КСП «Колос». Суд першої інстанції вказав, що враховуючи відмову у задоволенні позову, клопотання відповідача Костопільської РДА про застосування до спірних правовідносин позовної давності до задоволення не підлягає.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Аргументи учасників справи

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення та постановити нове рішення, яким:

визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на земельну частку (пай), за рахунок земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» на території Звіздівської сільської ради Костопільського району Рівненської області;

зобов`язати Костопільську районну державну адміністрацію видати земельний сертифікатна на ім`я ОСОБА_1 ;

зобов`язати Звіздівську сільську раду виділити земельну ділянку в землях колишнього КСП, або ж з земель запасу на ім`я ОСОБА_1 .

Касаційна скарга мотивована тим, що суди постановили судові рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не встановивши всі фактичні обставини справи. Зазначає, що її чоловік ОСОБА_2 з 1950 року був прийнятий у члени колгоспу «Горинь», яке у подальшому було перейменоване у КСП «Горинь». 1989 року ОСОБА_2 був звільнений з колгоспу у зв`язку з виходом на пенсію. Однак, він безпідставно не був внесений до списку осіб - членів КСП, які набувають право на земельну частку (пай), а тому він не отримав відповідний сертифікат на земельну частку (пай), хоча мав право на таку частку, як член КСП. Після смерті чоловіка, позивач успадкувала все майно, яке йому належало на час смерті, проте постановою державного нотаріуса Костопільської районної державної нотаріальної контори їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) КСП "Колос" у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на таку частку.

У листопаді 2019 року Костопільська районна державна адміністрація Рівненської області подала відзив, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін. Відзив мотивований тим, що момент видачі 04 лютого 1997 року Звіздівською сільською радою Костопільського району Рівненської області КСП «Колос» державного акту на право колективної власності на землю серії РВ00023 ОСОБА_2 помер, а отже право на земельну частку (пай) за життя не набув. Позивач просила визнати право на земельну частку (пай) за померлою особою, правоздатність якої зі смертю припинилась.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від16 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_2 з 1950 року по 1989 рік працював у колгоспі «Горинь» с Звіздівка, Костопільського району, Рівненської області, що підтверджується трудовою книжкою № НОМЕР_1 та архівною довідкою від 26 березня 2018 року № 533, виданою трудовим архівом Костопільської районної ради Рівненської області.

Згідно архівної довідки № 532 від 26 березня 2019 року, виданої трудовим архівом Костопільської районної ради Рівненської області, рішенням зборів уповноважених (протокол №1 від 4.06.1996 року) КСП «Колос» утворено шляхом розподілу КСП «Горинь» на два окремих господарства: КСП «Колос» та КСП «Горинь».

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

04 лютого 1997 року Звіздівською сільською радою Костопільського району Рівненської області КСП «Колос» видано державний акт на право колективної власності на землю серії РВ00023. Відповідно до списку громадян-членів КСП «Колос», які мають право на земельну частку (пай), що є додатком №1 до державного акту серії РВ00023, ОСОБА_2 у ньому відсутній.

26 лютого 1996 року Звіздівською сільською радою Костопільського району Рівненської області КСП «Горинь» видано державний акт на право колективної власності на землю серії РВ00013. У додатку №1 до вказаного державного акту список громадян-членів КСП, які мають право на земельну частку (пай), ОСОБА_2 також не вказаний.

18 січня 2007 року ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 0,4552% загальної вартості майна пайового фонду КСП «Колос» Костопільського району Рівненської області належного померлому ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства РВ№42, виданого Звіздівською сільською радою Костопільського району 15 липня 2003 року. Свідоцтво зареєстроване в реєстрі за №26.

Постановою державного нотаріуса Костопільської районної державної нотаріальної контори про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 12 грудня 2018 року № 1385/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) КСП «Колос» села Ставок у зв`язку з відсутністю у померлого ОСОБА_2 сертифіката на право на земельну частку (пай).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року в справі № 183/2548/15 (провадження № 61-4092св18) вказано, що «згідно статті 9 ЦК Української РСР 1936 року, здатність мати цивільні права і обов`язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами Української РСР та інших союзних республік. Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється зі смертю. Встановивши, що на момент видачі АВОП «Отрадне» 10 січня 1997 року державного акта на право колективної власності на землю ОСОБА_3 помер, суди попередніх інстанцій правомірно вважали, що він не міг набути право на відповідну частку земельної ділянки, незважаючи на наявність його прізвища у списку, що додавався до акта. Оскільки право, яке просить визнати за ним позивач у порядку спадкування, його батько як спадкодавець не набув за життя, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові. Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивач набув право на земельну ділянку у порядку спадкування. Факт внесення спадкодавця до списків громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства лише вказує на наміри щодо виділення цій особі земельної ділянки. Аналізуючи правові підстави набуття такої земельної частки (паю) у приватну власність, колегія суддів зазначає про неможливість наділення особи цим правом після її смерті. Таким чином, позов ОСОБА_1 не може бути задоволено, а тому колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про безпідставність позовних вимог. Доводи касаційної скарги про незастосування судами попередніх інстанцій норм статей 1216, 1218, 1220, 1225 ЦК України спростовуються тим, що правовідносини виникли до набрання ЦК України 2004 року чинності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягають положенням ЦК Української РСР 1963 року».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2020 року в справі № 394/328/17 (провадження № 61-37965св18) зроблено висновок, що «член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). За змістом статті 9 ЦК УРСР, 1963 року, правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки на час видачі державного акту на право колективної власності на землю КСП «Новоархангельске» 01 жовтня 1996 року ОСОБА_4 не був членом колективного сільськогосподарського підприємства, оскільки його членство у вказаному підприємстві припинилось у зв`язку з його смертю ІНФОРМАЦІЯ_1, внаслідок чого він не був включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додавався до державного акта на право колективної власності на землю. У зв`язку зі смертю правоздатність ОСОБА_2 припинилась, тому позовні вимоги про визнання за померлою особою права на земельну частку (пай) є безпідставними».

Суди встановили, що: на момент видачі 04 лютого 1997 року Звіздівською сільською радою Костопільського району Рівненської області КСП «Колос» державного акту на право колективної власності на землю ОСОБА_2 помер, не був включений до списку громадян - членів КСП, який є додатком до державного акту на право колективної власності на землю; право на земельну частку (пай) за життя не набув, позивач просить визнати право на земельну частку (пай) за померлою особою, правоздатність якої зі смертю припинилась.

За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення прийняті без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 08 травня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков