Постанова

Іменем України

09 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 760/21395/18

провадження № 61-1070св20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») про визнання договору про іпотечний кредит припиненим.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 11 грудня 2007 року між нею, ОСОБА_2 , як солідарним позичальником та Закритим акціонерним товариством «Міжнародний іпотечний банк» (далі - ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк»), правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», був укладений договір про іпотечний кредит № 3.07121942, згідно з яким банк надав кредит в розмірі 72 000 доларів США строком на 120 місяців. У забезпечення цього договору, між сторонами того ж дня був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Додатковим договором від 04 березня 2016 року зафіксовано розмір заборгованості в сумі 28 773,53 доларів США та складено новий графік погашення кредиту.

06 листопада 2017 року вона отримала вимогу банку про сплату простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 3 485,49 доларів США, із зазначенням загальної суми заборгованості за кредитом - 7 172,30 доларів США, на виконання якої вона протягом листопада-грудня 2017 року сплатила на користь банку 7 253,94 доларів США та 500 доларів США.

Вважаючи, що нею повністю виконані зобов`язання по кредитному договору, вона звернулася до банку з проханням надати довідку про погашення заборгованості за кредитним договором та припинення цього договору у зв`язку з його повним виконанням, а також про звільнення від обтяження предмета іпотеки, проте банком було відмовлено у наданні вказаної довідки та знятті обтяжень з іпотечної квартири, з посиланням на наявність непогашеної заборгованості за кредитним договором, яка складається з 103 133,68 грн пені, нарахованої за несвоєчасне виконання зобов`язань.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила визнати договір про іпотечний кредит № 3.07121942 від 11 грудня 2007 року припиненим та зобов`язати ПАТ «Платинум Банк» направити реєстратору Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заяву про припинення обтяжень квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року позов задоволено частково. Визнано договір про іпотечний кредит № 3.07121942, укладений 11 грудня 2007 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 припиненим.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги про визнання договору про іпотечний кредит припиненим є обґрунтованими, оскільки позивач виконала зобов`язання за кредитним договором, проте не має будь-якої інформації чи письмового доказу цієї обставини. Вимога про зобов`язання вчинити дії щодо припинення обтяжень іпотечної квартири є передчасною.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу представника ПАТ «Платинум Банк» задоволено. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що кредитний договір, укладений між сторонами, не припинив свою дію, оскільки зобов`язання за цим договором позивачем в повному обсязі не виконані, про що свідчить наявна заборгованість зі сплати пені, яка ОСОБА_1 не оспорена та не спростована.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У січні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції, змінивши його мотивувальну частину з підстав незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог не взяв до уваги факт відсутності у відповідача банківської ліцензії й безпідставно визнав правомірним нарахування процентів та пені позивачу після запровадження у банку процедури ліквідації. Висновок апеляційного суду про те, що вимога банку від 23 жовтня 2017 року не є вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту, а є лише пропозицією сплатити прострочену заборгованість не відповідає дійсності, оскільки сама назва документу «Вимога», а не «Пропозиція». Також судом апеляційної інстанції не враховано, що відповідач своєю вимогою про дострокове повернення суми кредиту змінив строк виконання основного зобов`язання, що потягло і зміну терміну договору іпотеки, що в силу вимог статті 17 Закону України «Про іпотеку» є підставою для припинення іпотеки. Крім того, банк, як майбутній позивач позбавлений можливості стягнути на свою користь нараховану пеню через пропуск строку позовної давності.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_3 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 11 грудня 2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» було укладено договір про іпотечний кредит № 3.07121942, згідно якого банк надав кредит в розмірі 72 000 доларів США строком на 120 місяців.

У забезпечення цього договору, між сторонами того ж дня був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Додатковим договором від 04 березня 2016 року до договору про іпотечний кредит № 3.07121942 від 11 грудня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ПАТ «Платинум Банк» зафіксовано розмір заборгованості в сумі 28 773,53 доларів США та складено новий графік погашення кредиту.

23 лютого 2017 року відповідно до наказу правління Національного банку України № 95-ш розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Платинум Банк».

06 листопада 2017 року, ОСОБА_1 отримала вимогу ПАТ «Платинум Банк» від 23 жовтня 2017 року, згідно якої банк вимагав від позивача погасити поточну суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 3 485, 49 доларів США, а також нараховані штрафні санкції, які станом на 20 жовтня 2017 року становлять 53 563,19 грн.

У вказаній вимозі, банк повідомив ОСОБА_1 , що розмір загальної заборгованості за кредитом становить 7 172,30 доларів США без врахування штрафних санкцій, які нараховуються на день їх сплати.

На виконання вказаної вимоги, ОСОБА_1 у період листопад-грудень 2017 року сплатила на користь банку 7 253,94 доларів США.

На вимогу ОСОБА_1 про надання довідки щодо погашення заборгованості за кредитним договором та припинення кредитного договору у зв`язку з повним його виконанням, а також про звільнення від обтяжень квартири, яка є предметом іпотеки, ПАТ «Платинум Банк» повідомило позивача про неможливість надання довідки про повне погашення заборгованості за кредитним договором та документів необхідних для припинення обтяження іпотекою квартири, через наявність непогашеної пені за прострочення сплати нарахованих процентів за користування кредитом та суми кредитної заборгованості, розмір якої станом на 23 лютого 2017 року складає 103 133,68 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 17 Закону України від 05 червня 2003 року «Про іпотеку» визначено такі випадки припинення іпотеки: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що наявність заборгованості позичальника за кредитним договором не може бути підставою для припинення договору іпотеки, укладеного для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пунктом 7.1 укладеного між сторонами договору про іпотечний кредит № 3.07121942 від 11 грудня 2007 року, передбачено, що у разі прострочення сплати процентів за користування кредитом та/або частини суми кредиту, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору пеню в розмірі 1% від простроченої суми нарахованих процентів та/або несплаченої суми кредиту за кожний день прострочення.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що умови кредитного та іпотечного договорів є дійсними,

оскільки зобов`язання позивача щодо повного і своєчасного погашення кредиту не виконані, про що свідчить наявна заборгованість зі сплати пені в сумі 103 133,68 грн, яка позивачем не спростована. Крім того, вимог щодо незаконності нарахування вказаних штрафних санкцій за кредитним договором ОСОБА_1 не заявляла, порядок та період здійснення нарахування пені не був предметом судового розгляду.

З урахуванням викладеного є безпідставними доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо неправомірного нарахування банком процентів та пені. Крім того, діяльність банку у стані тимчасової адміністрації та ліквідації врегульовано Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» , пунктами 2, 4 частини другої статті 46 якого передбачено, що банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Доводи ОСОБА_1 наведені в обґрунтування касаційної скарги про те, що банк надіславши вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту змінив строк виконання основного зобов`язання й відповідно термін дії іпотечного договору, не заслуговують на увагу, оскільки банк вимагав погасити поточну суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 3 485,49 доларів США, а також нараховані штрафні санкції в сумі 53 653,19 грн, які позивачем сплачені не були, й при цьому повідомляв про загальну суму заборгованості - 7 172,30 доларів США, отже за відсутності вимоги банку про дострокове повернення всієї суми кредиту, строк дії кредитного договору змінено не було.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі про позбавлення банка права на майбутній позов про стягнення пені через пропуск строку позовної давності є неспроможними так як не стосуються предмету розгляду даної справи.

Інші аргументи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, проте суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Постанова Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко