Дата документу 25.03.2020 Справа № 335/236/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/236/18 Головуючий у 1 інстанції Макаров В.О.
Провадження № 22-ц/807/1090/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: державний реєстратор Лагно Марина Юріївна, про визнання недійсним інвестиційного договору, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та скасування право власності, визнання права власності у порядку спадкування за заповітом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: державний реєстратор Лагно Марина Юріївна, про визнання недійсним інвестиційного договору, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та скасування право власності, визнання права власності у порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позову зазначала, що починаючи з жовтня 2015 року вона здійснювала нагляд за ОСОБА_4 , 1924 року народження. Остання не мала близьких родичів та потребувала сторонньої допомоги, оскільки була важко хвора.

11 грудня 2015 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я позивачки, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Абрамовим М.О., та згідно якого ОСОБА_4 заповідала позивачці все належне їй на момент смерті майно, яке складалося з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, у зв`язку з чим позивач звернулася до приватного нотаріуса з метою оформлення спадщини але дізналася, що вказана квартира належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 , на підставі інвестиційного договору № 41 від 12.11.2007 року та акту приймання-передачі до інвестиційного договору, а право власності зареєстровано за відповідачем згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державним реєстратором відділу державної реєстрації Запорізької державної районної адміністрації Запорізької області.

Однак, ОСОБА_1 вважає, що інвестиційний договір № 41 від 12.11.2007 року, укладений між померлою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є недійсним, а рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що підлягає скасуванню, оскільки померла ОСОБА_4 жодного разу не згадувала про будь-які договори укладені з відповідачем, на її думку відповідач підробив підпис ОСОБА_4 чи іншим чином незаконно заволодів майном, що мало перейти у її власність.

Посилаючись на вищевикладене, просила суд визнати недійсним інвестиційний договір № 41 від 12.11.2007 року, сторонами якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за громадянином ОСОБА_3 , номер запису про право власності 20413645 та скасувати право власності на зазначену квартиру за громадянином ОСОБА_3 ; визнати за нею право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що сам по собі факт укладання інвестиційного договору не є підставою для виникнення права власності на спірну квартиру у ОСОБА_5 , оскільки відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації.

Державна реєстрація права власності на ОСОБА_3 проведена державним реєстратором з порушенням вимог спеціального закону на підставі неперевірених та суперечливих документів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира не входить до складу спадкового майна, яке охоплюється заповітом, оскільки на момент складання заповіту 11.12.2015 року, заповідачка втратила право на неї за договором від 12.11.2007 року.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12.11.2007 року між ОСОБА_3 , як інвестором, та ОСОБА_4 , як замовником, був укладений інвестиційний договір № 41, згідно п. 3.1 якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка виступала об`єктом інвестування.

Відповідно до п. 4.3 вказаного договору, на момент його підписання ОСОБА_3 здійснив з ОСОБА_4 повний розрахунок.

06 грудня 2007 року сторонами підписаний акт приймання-передачі №1 до інвестиційного договору № 41 від 12.11.2007 року, відповідно до якого ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_3 прийняв вказану квартиру.

За приписами ч.ч. 1, 3 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст.ст. 2, 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Разом з тим, судом встановлено, що 11 грудня 2015 року, ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Абрамовим М.О., та зареєстрований в реєстрі за № 755, згідно якого ОСОБА_4 заповідала позивачці все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно виходив з того, що підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України, зокрема такою підставою є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру з підстав не заборонених законом, на підставі інвестиційного договору, право власності зареєстровано у встановленому законом порядку.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що державна реєстрація права власності за відповідачем була проведена з порушенням вимог спеціального закону, оскільки скаржником не доведено, що при укладенні спірного інвестиційного договору сторонами не було дотримано вимог ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, чи вимог Закону України «Про інвестиційну діяльність» щодо форми договору.

Крім того, судом встановлено, що 19 січня 2018 року до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області надійшло повідомлення, що невідома особа, шахрайським шляхом заволоділа спадковим майном ОСОБА_1 , завдавши останній шкоду у великих розмірах.

Вищезазначена подія зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та вказані відомості були внесені до ЄРДР за № 0000229 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Постановою старшого слідчого Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області майора поліції Гружевської Н.В від 11.05.2019 року, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000229 закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що вимоги про визнання недійним цього договору, та про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, задоволенню не підлягають.

Посилання в апеляційній скарзі на заповіт складений 11.12.2015 року, як на підставу для виникнення права на спадкування спірної квартири є необґрунтованим з огляду на те, що в тексті заповіту, ОСОБА_4 визначено, що вона заповідає ОСОБА_1 все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом буде мати право.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , не входить до складу спадкового майна, яке охоплюється заповітом, оскільки на момент складання заповіту 11.12.2015 року, заповідачка втратила право на неї за договором від 12.11.2007 року.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 березня 2020 року.

Головуючий

Судді: