Постанова

Іменем України

28 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 334/6682/19

провадження № 61-9549 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Друга запорізька державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2020 року у складі судді Козлової Н. Ю. та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 рокуу складі колегії суддів: Кочеткової І. В.,

Кримської О. М., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , Другої запорізької державної нотаріальної контори про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що у 2011 році

ОСОБА_2 звертався до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом до неї, третя особа - Друга запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове та новостворене майно (справа № 2-3406/11). У зазначеному позові ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності на 5/6 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті його матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (на 1/6 частку), та в порядку спадкування за законом після смерті його батька - ОСОБА_4 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_2 (на 2/3 частки). Рішенням Ленінського районного суду

м. Запоріжжя від 04 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04 лютого 2014 року,

у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зазначала, що 22 квітня 2017 року Друга запорізька державна нотаріальна контора видала ОСОБА_2 свідоцтва № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 про право на спадщину за законом на 1/6 та 1/3 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважала, що свідоцтва про право на спадщину за закономє недійсними, оскільки ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності на спадкове та новостворене майно, зокрема на 5/6 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , тому Друга запорізька державна нотаріальна контора не мала права видавати йому свідоцтва про право на спадщину після смерті його батьків.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними свідоцтва № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 про право на спадщину за законом на 1/6 та 1/3 частки житлового будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 , які видані ОСОБА_2 після смерті його батьків Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня

2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2

є спадкоємцем першої черги, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті своїх батьків на належні частки спадкового майна відповідно до вимог спадкового права шляхом звернення із заявою до державного нотаріуса.

Суд першої інстанції врахував обставини, встановлені у рішенні Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04 лютого

2014 року (справа № 2-3406/11). Вказаними судовими рішеннями не позбавлено ОСОБА_2 права на оформлення своїх спадкових прав

у передбаченому законом порядку, лише у визначеному ним більшому обсязі часток у спадщині.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2020 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи

та ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що наявність судового рішення про відмову ОСОБА_2 у визнані права власності на 5/6 часток житлового будинку АДРЕСА_1 не

є підставою для позбавлення його права на спадщину, яку він фактично прийняв після смерті своїх батьків у силу закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 13 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу

№ 334/6682/19 з Ленінського районного суду м. Запоріжжя.Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу.

У вересні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок про те, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада

2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04 лютого 2014 року, у цивільній справі № 2-3406/11 не позбавлено ОСОБА_2 права на оформлення своїх спадкових прав

у передбаченому законом порядку, оскільки останньому було відмовлено

у задоволенні позову про визнання права власності на будь-яку частку спадкового майна - житлового будинку

АДРЕСА_1 . Таким чином, Друга запорізька державна нотаріальна контора не мала права видавати ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину, що залишилася після смерті його батьків.

Також посилається на те, що обставини, встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04 лютого

2014 року, у цивільній справі № 2-3406/11, не підлягають доказуванню при розгляді цивільної справи № 334/6682/19.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому представник ОСОБА_2 - адвокат Нінчук-Худякова О. М., просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що судові рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування з мотивів, викладених

в касаційній скарзі, немає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на 1/2 частку житлового будинокц, розташованого у АДРЕСА_1 , та надвірних споруд.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 були її чоловік - ОСОБА_4 , донька - ОСОБА_7 (мати позивачки ОСОБА_1 ), та син - ОСОБА_2 .

Спадкоємці прийняли спадщину за законом, оскільки постійно проживали

і були зареєстровані у спадковому будинку.

Спірний будинок набувався подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за час шлюбу (а. с. 73-75), у зв`язку із чим на підставі статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР ОСОБА_4 , як подружжю, який залишився живим,

25 жовтня 1991 року Другою запорізькою державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку житлового будинку (а. с. 62), а інша 1/2 частка спірного житлового будинку увійшла до складу спадкового майна і була успадкована трьома спадкоємцями першої черги в рівних частках (по 1/6).

ОСОБА_4 і ОСОБА_7 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом 25 жовтня 1991 року, про що Другою запорізькою державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину

(а. с. 60-61).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 , які фактично прийняли спадщину, були його син - ОСОБА_2 , та донька -

ОСОБА_7 (мати позивачки ОСОБА_1 ).

До складу спадкового майна увійшли 2/3 частки житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , тобто ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (мати позивачки ОСОБА_1 ) отримали по 1/3 частці житлового будинку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада

2010 року ОСОБА_7 (мати позивачки ОСОБА_1 ) визнано безвісно відсутньою, а рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя

від 10 жовтня 2011 року - її було оголошено померлою (а. с. 52-53).

За життя ОСОБА_7 (мати позивачки ОСОБА_1 ) спадкові права після смерті свого батька не оформила.

Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_7 була її донька - ОСОБА_1 .

У 2013 році ОСОБА_2 оспорював факт прийняття своєю сестрою - ОСОБА_7 , спадщини після смерті їхнього батька- ОСОБА_2 ,

та вважав себе єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину на 5/6 часток житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада

2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області 04 лютого 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Друга Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове та новостворене майно відмовлено (справа № 2-3406/11).

Вказаними судовими рішеннями було встановлено, що, крім ОСОБА_2 , спадщину після смерті батьків прийняла його рідна сестра - ОСОБА_7 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2015 року у справі № 334/9105/14, яке набрало законної сили 11 березня 2015 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку із господарськими спорудами в порядку спадкування за законом після смерті її матері - ОСОБА_7 (а. с. 53).

22 квітня 2017 року Друга запорізька державна нотаріальна контора видала ОСОБА_2 свідоцтво № НОМЕР_1 про право на спадщину

за законом на 1/6 часткужитлового будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 , після смерті його матері -

ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та свідоцтво № НОМЕР_2 про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті його батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2020 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року заявник зазначає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норм процесуального права, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми, у тому числі щодо обсягу спадкової маси та кола спадкоємців за законом ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриттям спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР).

Частиною першою статті 549 ЦК УРСР 1963 року визначено дії, що свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини: 1) якщо він фактично вступив

в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 560 ЦК УРСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Відповідно до положень статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини.

Аналогічні положення містяться і у статті 47 Закону УРСР від 25 грудня

1974 року «Про державний нотаріат» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини).

При цьому ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня

1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», яка була чинною на час спірних правовідносин, судам роз`яснено, що відповідно до глави 4 Закону України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (чинної на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Встановивши, що ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги, прийняв спадщину після смерті своїх батьків у встановленому законом порядку, оскільки є таким, що постійно проживав і був зареєстрований у спадковому будинку, та отримав свідоцтва про право на спадщину на належні йому частки спадкового майна, суди дійшли вірного висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та визнання свідоцтв про прийняття ОСОБА_2 спадщини за законом недійсними.

При цьому, судами встановлено, що ОСОБА_2 не усувався від спадкування після смерті своїх батьків у порядку, передбаченому

статтею 528 ЦК УРСР.

Крім того, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не має права на спадкування за законом будь-якої частки спадкового майна після смерті його батьків, що, на думку заявника, встановлено судовими рішеннями у цивільній справі № 2-3406/11, а тому не підлягає доказуванню й при розгляді даної цивільної справи, з огляду на те, що вказані судові рішення не є преюдиційними для справи за цим позовом ОСОБА_1 , яка переглядається, оскільки у наведених вище судових рішеннях ОСОБА_2 відмовлено у позові не з тих підстав, що він не прийняв спадщину чи не має права на спадщину.

Колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій у силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться

до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України

не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують,

на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець