Справа № 278/3201/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого суд Дубовік О. М., розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що отримала у власність 48/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка зазначила, що, бажаючи оформити право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться належна їй частина житлового будинку, вона дізналася, що земельна ділянка на якій знаходиться житловий будинок, була розформована, та що на її частину, пропорційну частці житлового будинку, судом було визнано право власності за іншим співвласником будинку.

У зв`язку з наведеним, позивачка просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,372 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву, яким повідомила про визнання позовних вимог (а.с. 25-26).

Ухвалою суду від 28 січня 2020 року до участі у справі був залучений ОСОБА_3 , як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог стосовно предмета спору (а.с. 64).

У судове засідання учасники справи або їхні представники не з`явились.

Позивачка подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 198).

Відповідачка також подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнала (а.с. 26).

Представник Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 43).

ОСОБА_3 причину своєї неявки суду не повідомив, хоча про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином (а.с. 69-70, 174-175, 194-195).

Розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

28 ІНФОРМАЦІЯ_1 2005 року гр. ОСОБА_5 заповіла належну їй частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , своєму сину ОСОБА_3 (а.с. 137).

24 червня 2015 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті гр. ОСОБА_5 , яка складається з 48/100 ід. частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 90).

Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № червня 2015 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на 48/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 92).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області земельна ділянка померлій ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , не надавалась, державний акт не виготовлявся (а.с. 98).

16 липня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір дарування, згідно з яким ОСОБА_3 подарував позивачу 48/100 ід. частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

Як убачається з пункту 6.1 зазначеного договору дарування, дарувальник засвідчив, що земельна ділянка, на якій знаходиться частина житлового будинку, у приватній власності не перебуває (а.с. 8).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 183807707 від 07 жовтня 2019 року за позивачкою зареєстровано право власності на 48/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

За ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 52/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2014 року у справі за ОСОБА_4 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,04 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ч. 1 ст. 377 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК України).

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Вказане узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеної у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15. Придбавши нерухоме майно - будинок, будівлю або споруду - новий власник отримує й певні права та обов`язки на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно.

Зокрема, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2цс15, яка містить аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти.

Така позиція Верховного Суду України дає підстави стверджувати, що: право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту в силу ч. 2 ст. 331 ЦКУ та ч. 3 ст. 3 Закону про держреєстрацію особа стає власником такої нерухомості; в разі застосування статті 120 ЗК України відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомості права власності на таку земельну ділянку.

Крім того, згідно з вищенаведеними правовими нормами, в усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на розташовані на ній об`єкти.

За ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Матеріали справи вказують, що позивачка здійснила державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у визначеному на час набуття цього майна порядку (а.с. 10-11), а тому до неї перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване це нерухоме майно без зміни її цільового призначення.

Таким чином, право на земельну ділянку в позивача, як набувача будинку, виникло з моменту набуття права власності на будинок, тобто з часу державної реєстрації її права власності на будинок, незалежно від будь-яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку.

Отже, оскільки позивачка є власником 48/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, то остання має право власності на 48/100 частин земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння.

Як убачається з довідки Виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 10 жовтня 2019 року № 2595, житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на земельній ділянці площею 0,08 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка перебуває у власності ОСОБА_6 (первісного власника вказаного житлового будинку) згідно з державним актом на право власності на землю серії ІІІ-ЖТ № 015319 від 19 травня 1997 року (а.с. 9), копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 15).

Таким чином, позивачка має право на 48/100 частин земельної ділянки площею 0,08 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яке також мали й попередні власники 48/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, з прохальної частини позову вбачається, що позивачка просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,372 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , пропорційно частці житлового будинку, яка перебуває в її власності,

З огляду на наведене, суд вважає за потрібне задовольнити позов частково, та визнати за позивачкою право власності, однак не на земельну ділянку площею 0,372 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а на 48/100 частин земельної ділянки площею 0,08 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Судом не вирішується питання стосовно розподілу судового збору, з огляду на клопотання позивача про покладення на неї витрат з його сплати (а.с. 47).

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-83, 89, 141 ЦПК, ст. 392 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 48/100 частин земельної ділянки площею 0,08 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в разі пропуску строку з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. М. Дубовік