Справа № 755/9600/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2020 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Чех Н.А.

за участю секретаря судових засідань - Кузьменко А.М.,

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири, -

установив:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору дарування квартири посилаючись на те, що 26.09.2009 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. 18.07.2018 року вони підписали Договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Дана квартира належала їй на підставі договору про поділ квартири, що є спільною власністю з одночасним даруванням частини квартири співвласником (змішаний договір), посвідченого 31.03.2015 року приватним нотаріусом КМНО Бойко Л.Л., за реєстровим № 998, та договору про внесення змін до нього, посвідченого 18.07.2018 року приватним нотаріусом КМНО Бойко Л.Л., за реєстровим № 2986. Подарована відповідачу квартира була придбана за її особисті кошти, які вона отримала від продажу квартири АДРЕСА_2 , яку в свою чергу, їй подарував брат. В квартирі була зареєстрована її донька - ОСОБА_6 . Перед підписанням спірного договору відповідач обіцяв, що ця квартира залишиться їх дітям, проте, після його підписання, звернувся до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу та з позовною заявою про припинення права користування житловим приміщенням, шляхом визнання її доньки від першого шлюбу такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Разом з тим, відповідач не впускає у спірну квартиру і їх спільну доньку - ОСОБА_7 . Наразі, вона разом з дітьми - сном ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з її малолітнім сином, проживає в квартирі АДРЕСА_3 . Відповідач має у власності квартиру АДРЕСА_4 , та приватний житловий будинок АДРЕСА_5 . Таким чином, оспорюваний договір був підписаний внаслідок введення відповідачем її в оману, обіцявши, що спірна квартира залишиться їх дітям.

В судовому засіданні представник позивача усі обставини та факти, викладені в позовній заяві, та позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що обман полягає у тому, що саме відповідач наполягав на укладенні договору, усно сторони домовились, що у квартирі будуть проживати діти - донька позивача від першого шлюбу, та можливо їх спільна донька. Домовленість щодо проживання дітей була усною, до договору не вносилась. Як і не вносились умови щодо користування даною квартирою дітьми. Хто проживав в квартирі на момент укладення спірного договору, йому не відомо.

В судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Представник відповідача зазначив, що сторона позивача не надала жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог. Крім того, ініціатором укладення договору була саме позивач.

До суду представник третьої особи - Головного територіального управління юстиції у місті Києві не з`явився, надіслав пояснення з проханням слухати справу без його присутності.

До суду третя особа - ОСОБА_5 не з`явився, надіслав пояснення з проханням розглядати справи без його присутності.

В судовому засіданні були допитані свідки зі сторони позивача - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_10 , яка є донькою позивача, зазначила, що обманом у мами забрали спірну квартиру. Відповідач обіцяв, що ця квартира залишиться їй та ОСОБА_7 , донці відповідача. При ній відповідач казав позивачу про те, що мама віддала йому квартиру, і що вони (свідок із сестрою) там будуть жити. В даній квартирі вона була зареєстрована, та періодично жила. Зі сторони відповідача були погрози після укладення договору. При укладенні договору дарування вона присутня не була. Рішення суду про зняття її з реєстраційного обліку за спірною адресою не оскаржувала. Жодної власності вона не має.

Свідок ОСОБА_11 , який є братом позивача, зазначив про те, що йому відомо про укладення оспорюваного договору, і як йому відомо, дана квартира мала бути для доньок сторін. Хто був ініціатором укладення договору не відомо, можливо відповідач. З питань відчуження спірної квартири з ним сестра не радилась, просто поставила до відома. Про ситуацію, яка склалась між сторонами знає зі слів.

Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Даний позов зареєстровано в суді 18.06.2019 року.

18.06.2019 року проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 26.06.2019 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження.

12.07.2019 року надійшов відзив на позовну заяву.

19.07.2019 року залучено в якості третіх осіб Головне управління юстиції у м. Києві та ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 29.07.2019 року забезпечено позов.

23.07.2019 року надійшли заперечення на відзив.

23.10.2019 року від ОСОБА_5 надійшли пояснення.

12.11.2019 року постановлено ухвалу про витребування доказів.

28.11.2019 року від представника Головного територіального управління юстиції у місті Києві надійшли письмові пояснення.

06.12.2019 року надійшли витребувані документи.

Ухвалою від 16.12.2019 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

В суді встановлено, що 18.07.2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено Договір дарування квартири. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 2996.

Згідно Договору дарування ОСОБА_4 передала в дар, а ОСОБА_2 прийняв безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 6 Договору дарування визначено, що укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому.

У пункті 7 оспорюваного договору зазначено, що зміст ст.ст. 203, 229, 230, 231, 233, 234, 235, 403, 405, 717, 717, 727, 728 ЦК України сторонам нотаріусом роз`яснені.

Відповідно до пункту 8 сторони у присутності нотаріуса, заявили один одному, що вони однаково розуміють значенні і умови цього договору та його правові наслідки, і що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Згідно п. 9 дарувальник заявив, що відносно відчужуваної квартири не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, малолітні та неповнолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи не мають права на користування квартирою, як і відсутні права у третіх осіб як в межах, так і за межами України.

По даній справі позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що перед підписанням договору відповідач обіцяв залишити квартиру їх дітям, проте, після підписання договору, відповідач подав позов до суду про розірвання шлюбу та припинення права користування її доньки від першого шлюбу в спірній квартирі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно статей 718, 719, 720 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада.

Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У постанові від 28.08.2019 року у справі № 753/10863/16-ц Верховний Суд зазначив, що за змістом ст. 230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

По даній справі судом не установлено жодної обставини щодо наявності у діях відповідача умислу з метою укладення оспорюваного договору. Не надано і доказів стороною позивача на вчинення оманливих дій з боку відповідача.

Твердження позивача про те, що відповідач обіцяв залишити квартиру дітям, а натомість позбавив її доньку права користування квартирою, не є обманом у порядку ст. 230 ЦК України, оскільки на даний час квартира з володіння відповідача не вибула, і на даний момент відповідач є живою особою.

Не встановлено судом і жодного порушення права самого позивача, оскільки позивач посилається на права інших осіб, які даний договір не оспорюють.

Крім того, доводи позивача, якими вона обґрунтовує свої вимоги, повністю суперечать умовам оспорюваного договору, який був нею підписаний.

Викладене свідчить про те, що позивач не надала жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог та їх правового обґрунтування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Враховуючи все вище викладене, суд дійшов висновку, позов є не обґрунтованим, не доведеним, та не підлягає задоволенню.

Згідно статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Згідно ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 29.07.2019 року вжито заходи забезпечення позову, та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Враховуючи вимоги ст. 158 ЦПК України, суд вважає за можливе скасувати заходи забезпечення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 158, 258, 259, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані згідно ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 29 липня 2019 року та зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 27.03.2020 року.

Суддя: