Головуючий у 1-й інстанції Хацько Н.Г.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2020 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.

за участю секретаря Галстяна Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська універсальна транспортна компанія»

на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 лютого 2020 року, ухваленого у складі судді Хацько Н.О., повний текст рішення складено 21 лютого 2020 року,

у цивільній справі

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська універсальна транспортна компанія»

про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, згодом уточнивши вимоги (а.с. 21-26, 32-36), в обґрунтування якого зазначив, що він з листопада 2018 року по 31.07.2019р. перебував з відповідачем ТОВ «Українська універсальна транспортна компанія» у трудових відносинах, працюючи на посаді виконавчого директора. З 31 липня 2019 року Наказом № 2-к від 30.07.2019р. його було звільнено з 31.07.2019р. на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Після звільнення роботодавець всупереч вимогам ст.ст. 116 КЗпП України не виплатив йому нараховану заробітну плату за липень 2019 року в розмірі 19697,06грн та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 40000грн, які просив стягнути з відповідача. А також на підставі ст. 117 КЗпП України просив у якості відповідальності роботодавця стягнути з нього середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 967,60грн, по день прийняття рішення судом. Крім того, просив відшкодувати за рахунок роботодавця спричинену йому моральну шкоду, заподіяну порушенням його права на оплату праці, що оцінює в розмірі 125000грн, а також компенсувати понесені по справі судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду міста Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Українська універсальна транспортна компанія» на користь ОСОБА_1 146073,20грн, з яких: заборгованість по заробітній платі у сумі 13056,02грн, 9005,18грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 124012грн.

Суми, що підлягають стягненню, визначені без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення в межах платежів за один місяць.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Українська універсальна транспортна компанія» на користь держави судовий збір у розмірі 1240,12грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 116, 117 КЗпП України та виходив з того, що факт роботи ОСОБА_1 в ТОВ «Українська універсальна транспортна компанія» на посаді виконуючого директора підтверджено належними записами в трудовій книжці, а тому оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок щодо проведення з працівником розрахунку не здійснив, не виплативши не оспорену роботодавцем суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за липень 2019 року в розмірі 13056,02грн, та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 9005,18грн. В частині відшкодування моральної шкоди, то суд прийшов до висновку, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу та не доведено факту спричинення йому діями відповідача моральної шкоди, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ТОВ «Українська універсальна транспортна компанія» (а.с. 97-99), посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення в задоволеній частині стягнення заборгованості скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що позивач, працюючи на підприємстві та будучи відповідальною особою, вчиняв дії, що мають ознаки шахрайства та які завдали значних фінансових збитків підприємству. Внаслідок таких дій позивача, у підприємства тривалий час були відсутні грошові кошти на рахунку.

Позивач подав безпідставний позов, який не має жодного розрахунку компенсації за невикористану відпустку.

Суд залишив поза увагою те, що заборгованість відповідача складає фактично лише частину середньомісячної зарплати: середньомісячна зарплата становить 18158,71грн, а невиплачений по зарплаті за липень 2019р. борг складає 13056,02грн, з урахуванням сплачених позивачеві лікарняних у липні за листком непрацездатності - 2785,62грн. Тим більше, заборгованість по зарплаті виникла лише в останній місяць роботи позивача, а до цього підприємство вчасно сплачувало йому заробітну плату, що мало бути враховано судом як істотна обставина при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку.

Суд безпідставно нарахував позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, адже позивач таких позовних вимог не заявляв, письмово не викладав, розрахунку не надавав, тож суд вийшов за межі позовних вимог.

Стягнув суму середнього заробітку, не обґрунтувавши його формулою та порядком розрахунку цифр, не застосував Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р.

Процесуальне порушення полягає в тому, що суд не вимагав від позивача сплати судового збору за вимоги щодо стягнення середнього заробітку.

Суд не врахував положення ст. 117 КЗпП України щодо часткового задоволення позовних вимог по заборгованості по зарплаті і необхідності, у зв`язку з цим, застосування принципів пропорційності, справедливості і розумного балансу щодо присудження суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, що призвело до надмірного фінансового тягаря на роботодавця зі стягненням на користь позивача в розмірі 124012грн, що є надмірною компенсацією працівникові. Ці доводи викладені з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц.

Рішення в частині відмови в задоволенні вимог про відшкодування немайнової шкоди не оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 125-128) представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилався на роз`яснення в п.п. 6, 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», підтримав обґрунтованість рішення суду першої інстанції і вказував на наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України, у зв`язку із доведеним фактом нездійснення із позивачем повного розрахунку при звільненні. Просив суд апеляційної інстанції змінити (виконати перерахунок) рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в бік збільшення, а саме по день прийняття рішення апеляційним судом, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Справа розглядається за участю представника ТОВ «Українська Універсальна транспортна компанія» - Скочко О.А., яка підтримала доводи скарги, та у відсутність позивача ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2 , враховуючи клопотання позивача про розгляд справи у відсутність сторони (а.с. 144-146). Неявка позивача і його представника в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою до розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Рішення в частині розв`язання позовних вимог про відшкодування немайнової шкоди не перевіряється за відсутності апеляційних приводів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 23.11.2018р. по 31.01.2019р. працював в ТОВ «Українська універсальна транспортна компанія» на посаді виконавчого директора. Звільнений з посади за наказом № 2-к від 30.07.2019р. на підставі ст. 38 КЗпП України з 31.07.2019р. (а.с. 9-11).

Згідно довідок ТОВ «Українська універсальна транспортна компанія» № УУТ000000010 і № УУТ000000011 від 25.11.2019р. невиплачена заборгованість по заробітній платі перед звільненим працівником ОСОБА_1 за липень 2019 року становить 13056,02грн, невиплачена компенсація невикористаної відпустки - 9005,18грн; підприємством розрахована середньомісячна заробітна плата в розмірі 18158,71грн (а.с. 60, 80). Вказані суми, нараховані працівникові при звільненні, не виплачені на момент розгляду справи судом.

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України).

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

За змістом п.п. 6, 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р., за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік,

премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної

плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей

день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон і врахував доведений факт невиконання роботодавцем визначеного ч. 1 ст. 116 КЗпП України обов`язку здійснити із працівником розрахунок з виплатою всіх належних сум в день звільнення, взяв до уваги, що роботодавцем не оспорювалась нарахована сума при звільненні працівника ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за липень 2019 року в розмірі 13056,02грн і належна до виплати компенсація невикористаної відпустки у розмірі 9005,18грн; нарахування цих сум є документально підтвердженими відомостями роботодавця (а.с. 60, 80-81). На підставі цього суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з роботодавця цих недоплачених сум на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача з приводу вчинення позивачем, як посадовою особою, дій з ознаками шахрайства, які призвели до значних фінансових збитків підприємству, як впевнилась колегія суддів, не є обставинами, які звільняють колишнього роботодавця від обов`язку розрахуватись із звільненим працівником, беручи до уваги відсутність обвинувального вироку і встановлення незаконних, злочинних дій позивача на займаній посаді. Такі доводи не впливають на правильність рішення суду у вищенаведеній частині.

Посилання в апеляційній скарзі на невчинення позивачем розрахунку компенсації за невикористану відпустку, як на обставину недоведення цієї позиції заявлених вимог, не є слушними, з огляду на надану бухгалтерську довідку від 25.11.2019р.про нараховану звільнюваному працівникові ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 9005,18грн (а.с. 80-81), яка не оспорена сторонами. Крім того, доводи апеляційної скарги в зазначеній частині не узгоджуються із винятком в доказуванні по індивідуальних трудових спорах, де тягар доказування лежить на роботодавцеві.

Отже, вимоги апеляційної скарги щодо відмови у стягненні вищевказаних сум заборгованості по заробітній платі, належних, але невиплачених працівникові, не підлягають задоволенню, як безпідставні. Рішення суду в наведеній частині підлягає залишенню без змін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України.

Разом з тим, погоджуючись із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для покладення на роботодавця матеріальної відповідальності, унормованої ст. 117 КЗпП України, у вигляді стягнення на користь колишнього працівника ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів доходить до висновку про непропорційнійсть і неспівмірність присудженого судом розміру по цій позиції вимог 124012грн, що має надкомпенсаційний характер відповідальності роботодавця, в порівнянні із орієнтовним розміром майнових втрат позивача, в призмі недоотриманої ним при звільненні заробітної плати, що загалом становить 22061,20грн (13056,02+9005,18).

Крім того, колегія суддів не може погодитись із визначеним судом першої інстанції середньоденним заробітком, який за своєю формулою не відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі за текстом - Порядок № 100), на що слушно звертає увагу відповідач в апеляційній скарзі.

Так, за основу судом взято відомості заробітної плати з довідок підприємства (а.с. 60, 80-81) за червень-липень 2019 року, що є невірним, з огляду на абз. 3 п. 2 Порядку № 100, за яким має братись до розрахунку два останні місяці, що передували події звільнення працівника у липні 2019р. - в даній справі це травень-червень 2019 року.

Середньоденний заробіток за час затримки у розрахунку з позивачем, обчислений за правилами Порядку N 100, за травень-червень 2019 року становить 1074,87грн, виходячи з нарахованої і підтвердженої підприємством за цей період заробітної плати (20960грн+20960грн=41920грн), поділеної на кількість робочих днів у періоді (21р.д.+18р.д.=39р.д.).

Вирішуючи питання щодо належного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає компенсації працівникові, апеляційний суд враховує, що присуджений судом розмір середнього заробітку за період з 01.08.2019р. по день прийняття судом рішення в сумі 124012грн в понад 5 разів перевищує розмір недовиплаченої частини заробітної плати і компенсації при звільненні, що загалом становить 22061,20грн, в чому полягає очевидна неспівмірність присуджених судом до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості.

Як наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц: встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (п.п. 71-72).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. […] оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач (п.п. 81, 86). […] зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п.п. 91, 91.1-91.4). Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (п. 89).

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити з метою збереження рівня свого життя, можна розрахувати як його середній заробіток з моменту звільнення позивача з роботи 31 липня 2019 року і до звернення його до суду із позовом за захистом порушених прав на оплату праці 27.09.2019р. (чому відповідає 40 робочих днів), приймаючи за основу вище виведений розмір середньоденного заробітку 1074,87грн, який становить максимально наближено до суми 43000грн (1074,87грн х 40р.д. = 42994,87грн).

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.

На підставі ст. 117 КЗпП України, з урахуванням принципу пропорційності, справедливості і розумного балансу щодо присудження суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням таких критеріїв, як часткове задоволення позову, встановлену часткову заборгованість підприємства перед звільненим позивачем за липень 2019 року, розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, період прострочення, зокрема з моменту звільнення до звернення позивача до суду за захистом порушених трудових прав, - колегія суддів вважає, що у відповідній частині рішення суду підлягає зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування середнього заробітку в розмірі 43000грн, що покриватиме майнові збитки позивача, пов`язані з неотриманням ним заробітної плати, впродовж майже двох місяців, що передували зверненню його до суду з моменту звільнення з роботи.

Виведена сума, на переконання апеляційного суду, відповідатиме меті відшкодування, передбаченій ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, та ґрунтуватися на задекларованих п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальних засадах цивільного законодавства, як от справедливість, добросовісність та розумність.

Доводи апеляційної скарги щодо незаявлення позивачем в письмовому вигляді позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку і вихід, у зв`язку з цим, суду за межі позовних вимог, не знайшов свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, оскільки з матеріалів справи встановлено, що позивач впродовж розгляду справи судом першої інстанції не відмовлявся від заявлених в первісній редакції позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні, обчисленого по день прийняття рішення судом, викладених в письмовій формі (а.с. 1-5).

Враховуючи ухвалення рішення суду в оскаржуваній частині (щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу) внаслідок порушення норм матеріального і процесуального права, таке рішення, з огляду на обґрунтованість апеляційної скарги, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає зміні із зменшенням присудженого судом першої інстанції розміру середнього заробітку до суми 43000грн згідно вищенаведеного мотивування та призведенням подальшого перерозподілу судових витрат сторін в залежності від пропорційності задоволених вимог.

Зважаючи на принцип диспозитивності, унормований ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, за відсутності апеляційної скарги позивача, не підлягає задоволенню вимога представника позивача, викладена у відзиві на апеляційну скаргу, про зміну (з перерахунком) присудженого судом першої інстанції розміру середнього заробітку в бік збільшення по день прийняття рішення апеляційним судом.

Підстав для ухвалення додаткового рішення про накладення на відповідача штрафу в порядку п. 2 ч. 1 ст. 148 ЦПК України, на чому наполягає позивач (а.с. 110, 112-113), колегія суддів не вбачає за неможливості ототожнити несплату відповідачем судового збору в повному обсязі і недолучення до апеляційної скарги повноважень особи, що її підписала, із поняттям зловживання сторони своїми процесуальними правами в розумінні ст. 44 ЦПК України.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на допущене судом процесуальне порушення у вигляді невисування позивачеві вимог сплатити судовий збір при поданні позовної заяви за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не призвели до неправильного вирішення спору, з урахуванням усталеної практики Європейського Суду з прав людини, висловленої у рішенні від 19.06.2001р. по справі «Кройц (Креуз) проти Польщі» (Kreuz v. Poland 28249/95) щодо забезпечення належного балансу між інтересами держави щодо отримання судових витрат, з одного боку, і правом заявника на розгляд його справи у судовому порядку, а також використаної судом першої інстанції процесуальної можливості призвести перерозподіл судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України за наслідками розгляду спору по суті і вчинення судом такого перерозподілу у змісті оскаржуваного рішення (а.с. 92зв).

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції змінюється апеляційним судом за новим рішенням, то підлягає стягненню з відповідача ТОВ «Українська універсальна транспортна компанія» в дохід держави за подання позовної заяви позивачем, звільненим від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (65061,2грн=13056,02+9005,18+43000 або 44,54% від присуджених судом 146073,20грн), але не менше 768,40грн.

За наслідками апеляційного розгляду на користь відповідача, що апелює, підлягає стягненню з позивача частково понесені витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі, пропорційному до частини, в якій позивачеві відмовлено 55,46% (100%-44,54%), що в грошовому виразі становить 1215,18грн (55,46% від сплаченого збору 2191,10грн), з урахуванням висновку Верховного Суду у постанові від 30.01.2019р. у справі № 910/4518/16 (де наголошено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, не є власне заробітною платою за виконану роботу і не є об`єктом, на який поширюються пільги по сплаті судового збору).

Сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1921грн. (а.с. 18-20) за вимоги з відшкодування моральної шкоди, за якими судом першої інстанції відмовлено в задоволенні, і за якими судове рішення в даному апеляційному провадженні не оскаржується, не підлягають поверненню позивачеві.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська універсальна транспортна компанія» задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 лютого 2020 року в частині розміру заборгованості змінити, виключивши з абзацу другого його резолютивної частини посилання на загальну суму заборгованості до стягнення в розмірі 146073,20грн, та виклавши абзац другий резолютивної частини у такій редакції:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська універсальна транспортна компанія» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 13056 (тринадцять тисяч п`ятдесят шість) гривень 02 копійки, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 9005 (дев`ять тисяч п`ять) гривень 18 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 43000 (сорок три тисячі) гривень.

Це ж рішення в частині стягнення судового збору, пов`язаного з розглядом справи в суді першої інстанції, змінити, виклавши абзац шостий резолютивної частини в наступній редакції:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська універсальна транспортна компанія» в дохід держави (на розрахунковий рахунок № UA 0026001, код отримувача , код бюджетної класифікації 22030106, отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, банк отримувача Казначейство України (ЕАП) судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська універсальна транспортна компанія» витрати з оплати судового збору, пов`язані з апеляційним розглядом справи, в розмірі 1215 (одна тисяча двісті п`ятнадцять) гривень 18 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 травня 2020 року.

Судді: С.А.Попова

О.М.Пономарьова

Т.Б.Ткаченко