Провадження № 2-з/537/11/2020
Справа № 537/241/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2020 року м. Кременчук

Суддя Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області Мурашова Н.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

в с т а н о в и в:

29.01.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила заборонити виселення ОСОБА_1 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити вселення у вказану квартиру будь-яких інших осіб, крім осіб на кого було здійснено приватизацію в 1993 році та видано свідоцтво на право власності 02.07.1993 року; заборонити державним реєстраторам та/або будь-яким іншим реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо внесення змін до Єдиного державного реєстру права власності речових прав на нерухоме майно, а також заборонити проведення будь-яких реєстраційних дій (реєстрацію, зняття з реєстрації) щодо фізичних осіб за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява про забезпечення позову ОСОБА_1 обґрунтована тим, що 02.07.1993 року Управлінням житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на житло, де зазначено, що квартира за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам її сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Однак на час приватизації були порушені права її малолітньої доньки ОСОБА_4 . Тому в 2018 році вона звернулася до Крюківського районного суду м. Кременчука з позовною заявою про визнання недійсними розпорядження органу приватизації - Управління житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів від 28.06.1993 року №№1134/2 та свідоцтва про право власності на житло, видане 02.07.1993 року. За наслідками розгляду справи 15.03.2019 року ухвалено рішення, яким встановлено факт порушення права ОСОБА_4 при приватизації, але відмовлено в задоволенні позову в зв`язку з пропущенням строку позовної давності. Проте під час розгляду справи ОСОБА_1 дізналася, що заяву на приватизацію від 21.05.1993 року вона не підписувала, підпис на заяві підроблений. Орган приватизації, в порушення норм закону, здійснив приватизацію по заяві, до якої не було додано довідки про склад сім`ї. ОСОБА_1 має намір звернутися до суду з позовною заявою про визнання недійсними розпорядження від 28.06.1993 року №1134/2 та свідоцтва про право власності на житло від 02.07.1993 року, видані Управлінням житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів. Але на даний час ОСОБА_2 , користуючись сфальсифікованим рішенням суду від 22.01.1998 року по справі №2-95/1998, 11.09.2018 року провела реєстраційні дії, ставши власником її частини квартири та частини квартири її сина ОСОБА_3 04.10.2018 року ОСОБА_2 подарувала дану квартиру ОСОБА_5 . На даний час ОСОБА_1 не має іншого житла. Однак ОСОБА_2 та ОСОБА_5 пред`являють до неї вимоги про виселення її з квартири. З огляду на наведене, є всі підстави вважати, що ОСОБА_5 може безперешкодно здійснити відчуження спірного нерухомого майна, а також дії щодо реєстрації фізичних осіб, що унеможливить або істотно ускладнить виконання рішення суду у випадку прийняття його на користь позивача.

Ухвалою судді Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області Хіневича В.І. від 31.01.2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено державним реєстраторам та/або будь-яким іншим реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо внесення змін до Єдиного державного реєстру права власності речових прав на нерухоме майно, щодо квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Полтавського апеляційного суду від 17.03.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31.01.2020 року скасовано. Матеріали справи за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову направлено для продовження розгляду.

Протоколом від 27.03.2020 року передано судову справу раніше визначеному складу суду.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 07.04.2020 року задоволено самовідвід судді Хіневича В.І.

Згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2020 року, справу передано для розгляду судді Мурашовій Н.В.

В ст. 153 ЦПК України встановлено порядок розгляду заяви про забезпечення позову. Так, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Враховуючи, що ОСОБА_1 була ознайомлена з апеляційною скаргою ОСОБА_5 , подала на неї письмовий відзив, приймала участь в судовому засіданні в Полтавському апеляційному суді під час перегляду ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука від 31.01.2020 року, апеляційним судом направлялася ОСОБА_1 ухвала про скасування рішення суду першої інстанції, відповідно ОСОБА_1 обізнана про результат розгляду її заяви про забезпечення позову в апеляційній інстанції і підстави скасування рішення суду першої інстанції.

Незважаючи на наведене, з моменту першого звернення до суду із заявою про забезпечення позову 29.01.2020 року, скасування в апеляційній інстанції ухвали суду про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову 17.03.2020 року до розгляду заяви по суті судом першої інстанції 08.04.2020 року ОСОБА_1 не подала суду будь-яких інших доказів в обґрунтування своєї заяви про забезпечення позову.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, а також матеріали справи, суд врахував положення ч.1 ст.153 ЦПК України про те, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи, а тому дав оцінку доказам, поданим в обґрунтування заяви про забезпечення позову, встановивши наступне.

Частиною першою ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Згідно п. п. 2, 4 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Із заяви ОСОБА_1 вбачається, що предметом позовних вимог, які вона має намір заявити, є - визнання недійсним розпорядження органу приватизації Управління житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів від 28.06.1993 року №1134/2 та Свідоцтва про право власності, виданого 02.07.1993 року Управління житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.10.2018 року, спірна квартира знаходиться у власності ОСОБА_5 , відповідно вона як власник має право володіння, користування і розпорядження спірним майном на власний розсуд, то обмеження таких її прав потребує ретельного обґрунтування та наявності реальної загрози порушення законних права інших осіб. ОСОБА_5 не приймала участі у приватизації спірної квартири, отримала на неї право власності на підставі договору дарування ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1, ч.2 ст.319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22.02.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При цьому вбачається, що матеріалами справи належним чином не підтверджено наявність реальної загрози невиконання рішення суду, жодних доказів стосовно того, що ОСОБА_5 вчиняються дії щодо реалізації спірного майна чи підготовчі дії до його реалізації, чи вчинення інших дій, що могли б призвести до утруднення чи неможливості виконання рішення суду в майбутньому.

ОСОБА_1 у поданій заяві вказує, що на даний час ОСОБА_2 та ОСОБА_5 пред`являють до неї вимоги щодо її виселення зі спірної квартири, проте доказів на підтвердження вказаного, нею не надано.

На підтвердження вимог ОСОБА_2 про виселення, ОСОБА_1 надає копію листа ОСОБА_2 з вимогою про звільнення квартири датованою 27.09.2018 року. Інших вимог суду не надано. Як не надано доказів і того, що новий власник квартири, ОСОБА_5 , пред`являла вимоги про виселення ОСОБА_1 .

Матеріали даної справи не містять і розпорядження органу приватизації УЖКГ адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів від 28.06.1993 року №1134/2, який заявниця має намір оскаржити.

Розглядаючи заявлені вимоги, суд вважає, що заявником не наведено жодних підстав для забезпечення позову та обгрунтування необхідності його застосування, не надано відомостей про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, чи призведе до порушення прав позивача.

Таким чином із заяви про забезпечення позову не вбачається, що даний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими в майбутньому позовними вимогами.

Також, суд не вбачає імовірності утруднення невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів забезпечення позову

Враховуючи, що заявник ОСОБА_1 не навела достатніх підстав для необхідності застосування забезпечення позову, суд вважає вимогу про забезпечення позову безпідставною та необґрунтованою, тому в задоволенні заяви відмовляє.

Керуючись ст.ст. 149-153, 352, 353 ЦПК України, суддя

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду на протязі п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текс ухвали виготовлений 13.04.2020 року.

Суддя Крюківського районного суду

м. Кременчука Полтавської області Мурашова Н.В.