РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Губської Я.В.,

при секретарі Куценко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «УКРНТЦ «ЕНЕРГОСТАЛЬ» про стягнення заборгованості по заробітній платі

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 03.12.2019 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «УКРНТЦ «ЕНЕРГОСТАЛЬ» нараховану, але невиплачену заробітну плату після звільнення у розмірі 79215,25 грн., середній заробіток за час затримки у розмірі 66423,24 грн. та витрати на правову допомогу 2000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період з 01.10.2015 року по 13.08.2019 року він працював у відповідача ДП «УКРНТЦ «ЕНЕРГОСТАЛЬ» і йому не виплачена нарахована заробітна плата при звільненні у розмірі 79215,25 грн., що підтверджується довідкою бухгалтерії. На підставі викладеного, просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки та понесені витрати на правову допомогу.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.12.2019 року було відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду.

08.01.2020 року до суду поданий відзив ДП «УКРНТЦ «ЕНЕРГОСТАЛЬ», в якому просять відмовити у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю.

21.01.2020 року позивач подав до суду заяву про залишення частини позовних вимог (стягнення середнього заробітку за час затримки, витрат на правову допомогу) без розгляду та подав уточнену позовну заяву, в якій просить стягнути заборгованість по заробітній платі в розмірі 86189,79 грн.

21.01.2020 року до суду поданий відзив, в якому позовні вимоги просить залишити без задоволення.

Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 21.01.2020 року позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки, витрат на правову допомогу залишено без розгляду, прийнято уточнену позову заяву до розгляду та направлено копію відповідачу для подання у строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України.

21.01.2020 року до суду подана заява позивача про розгляд справи у його відсутність.

06.02.2020 року надійшов до суду відзив ДП «УКРНТЦ «ЕНЕРГОСТАЛЬ», в якому просять відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 86189,79 грн. та надають довідку про розмір невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.01.2019 року по 13.08.2019 року (станом на 03.02.2020 року), яка складає 79215,25 грн.

В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву 30.03.2020 року, в якій просить розглянути справу за його відсутності, підтримує позовні вимоги в частині 79215,25 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Суд вважає за можливе прийняти заяву про зменшення розміру позовних вимог, оскільки це відповідає волі позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та відзив на позовні вимоги.

З врахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, за доводами, викладеними у заявах.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що у період з 01.10.2015 року по 13.08.2019 року ОСОБА_1 працював у відповідача ДП «УКРНТЦ «ЕНЕРГОСТАЛЬ» і йому не виплачена нарахована за період з 01.01.2019 року по 13.08.2019 року заробітна плата у розмірі 79215,25 грн., що підтверджується довідкою бухгалтерії підприємства, наданої до відзиву.

Таким чином, судом встановлено та визнається відповідачем, що з позивачем до теперішнього часу за період з 01.01.2019 року по 13.08.2019 року не були проведені остаточні виплати по заробітній платі при звільнені, які є предметом даного судового розгляду. Належних та допустимих доказів на спростування зазначеного до суду не подано.

При цьому, суд зазначає, що тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно вимог ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що "в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат".

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.

Частиною п*ятою статті 97 КЗпП встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

На підставі викладеного, суд вважає, що своїми діями відповідач порушив вимоги законодавства про працю, що, в свою чергу, потягло порушення законних прав позивача.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати при звільненні за період з 01.01.2019 року по 13.08.2019 року включно в розмірі 79215,25 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору та позовні вимоги задоволені, то з відповідача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст.ст. 4,5,13,141,258,263,265,280 ЦПК України, ст.ст. 94, 115-117, 233 КЗпП України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з державного підприємства «УКРНТЦ «ЕНЕРГОСТАЛЬ» (61166, м. Харків, просп. Науки, б.9, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) нараховану, але невиплачену заробітну плату за період з 01.01.2019 до 13.08.2019 включно в розмірі 79215 (сімдесят дев`ять тисяч двісті п`ятнадцять) гривень 25 коп.

Стягнути з державного підприємства «УКРНТЦ «ЕНЕРГОСТАЛЬ» (61166, м. Харків, просп. Науки, б.9, ) на користь держави судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України ( в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя : Я. В. Губська