Єдиний унікальний номер справи 488/847/18
Провадження № 22-ц/812/621/20 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 квітня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Локтіонової О.В. та Серебрякової Т.В..,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

з участю:

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва, яку постановлено 26 листопада 2019 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Чернявської Я.А., за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на будівельні матеріали,

в с т а н о в и л а:

14 березня 2018 року ОСОБА_3 пред`явив вищезазначений позов до своєї бабусі ОСОБА_4 , який обґрунтовував наступним.

ОСОБА_4 була власником 25/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , де і проживала та була зареєстрована до своєї смерті.

Він теж проживав та був зареєстрований за тією ж адресою.

Решта - 75/100 часток домоволодіння належить ОСОБА_5 .

У 2007 році, він, за домовленістю з ОСОБА_4 та за її згоди, на прибудинковій земельній ділянці, розпочав будівництво нового житлового будинку, шляхом реконструкції належної тій літньої кухні літ 1А.

Відповідно до укладеної між сторонами угоди, бабуся дозволила йому провести реконструкцію належної їй літньої кухні (літ. 1А згідно технічного паспорту ММБТІ) у АДРЕСА_2 , в житловий будинок загальною площею 48 кв.м. При цьому, вона не заперечувала проти проведення реконструкції літньої кухні виключно за рахунок ОСОБА_3 , та не була проти того, що після завершення будівництва, право власності на створений житловий будинок отримає саме він.

В 2010 році будівництво будинку завершено, проте належного його оформлення ні на нього, ні на бабусю здійснено не було, у зв`язку з чим, та відповідно до довідки ММ БТІ від 05 квітня 2011 року № 3435, за вказаною адресою, у користуванні ОСОБА_4 перебуває:

-самовільно побудований житловий будинок літ. 1А (10,00+9,40)/2*7,10, загальною площею - 48,30 кв.м; з яких житлова площа - 24,70 кв.м;

-сіни Літ а2 (2,03*2,95). Рік побудови - 2006.

-сарай Літ Ц (2,80*2,59). Рік побудови - 1993.

-сарай Літ. К (4,51*2,80). Рік побудови - 1993.

-сарай Літ. 1Б (2,04*0,89). Рік побудови - 2007.

-сарай Літ 1В (3,30*3,03). Рік побудови - 2006.

-душ Літ. 1Г (1,12*1,07). Рік побудови - 2007.

За повідомленням Корабельної районної санітарно-епідеміологічної станції від 22 червня 2011 року № 807, при обстеженні будівель, в тому числі 1А, а 2, Ц, К, 1Б, 1В, 1Г за адресою: АДРЕСА_1 , порушень санітарно-гігієнічних норм не виявлено. Технічним висновком від 15 квітня 2011 року щодо технічного огляду та оцінки стану будівельних конструкцій житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , визнано технічних стан будівельних конструкцій житлового будинку і внутрішньо-дворових побудов в цілому як нормальне, виконуються умови експлуатації згідно вимогам норм.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_4 , з різних причин відмовлялася проводити введення житлового будинку літ. 1А в експлуатацію, позивач, після уточнення позовних вимог, кінцево просив визнати за ним право власності на будівельні матеріали, використані в процесі будівництва житлового будинку літ. 1А, загальною площею 48,30 кв.м, житловою площею 24,70 кв.м, по АДРЕСА_2 .

У подальшому позивач уточнив свої вимоги, пред`явивши їх ще й до іншого співвласника домоволодіння - ОСОБА_5 .

У зв`язку з цим, ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2018 року, задоволено клопотання позивача ОСОБА_3 та залучено до участі у справі, у якості співвідповідача ОСОБА_5 , оскільки, відповідно до даних інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 вересня 2018 року, житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 зареєстровано - 25/100 частки та за ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1 частки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, у зв`язку з чим він прийняв спадщину, що відкрилася після її смерті.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2019 року, провадження у справі ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на будівельні матеріали, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Не погодившись з таким, позивач, подавна цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, а також на те, що висновки суду не ґрунтуються на процесуальному законодавстві, просив її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржену ухвалу суду І інстанції, скасувати, а справу повернути до того ж суду для продовження розгляду в іншому складі суду, виходячи з наступних підстав.

Так, закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач по справі ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, а всю спадщину після її смерті прийняв позивач ОСОБА_3 , а тому на підставіп. 2 ч. 1 ст.255 ЦПК України провадження у справі слід було закрити, оскільки відсутній предмет спору.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, не у повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх передчасними, помилковими, не обґрунтованими, а відповідно, й не законними.

Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Зокрема, до такого наслідку приводить і поєднання позивача та відповідача в одній особі.

Тому, дійсно, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити рішення.

Визнаючи підстави, як елементи його захисту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до реєстраційного посвідчення від 19 лютого 1980 року, ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14 лютого 1980 року, на праві особистої власності належить 25/100 будинку АДРЕСА_2 (а.с. -127).

За твердженнями позивача, у 2007 році, він, за домовленістю з ОСОБА_4 , на прибудинковій земельній ділянці АДРЕСА_2 розпочав та завершив будівництво нового житлового будинку, шляхом реконструкції належної ОСОБА_4 літньої кухні літ 1А. Роботи з будівництва проводились з дозволу останньої, відповідно до укладеної між ними угоди, відповідно до якої, ОСОБА_4 дозволяє своєму онукові ОСОБА_3 провести реконструкцію належної їй літньої кухні (літ. 1А згідно технічного паспорту ММБТІ) у АДРЕСА_2 , в житловий будинок загальною площею 48 кв.м та не заперечує проти проведення реконструкції літньої кухні виключно за рахунок ОСОБА_3 , та після завершення будівництва, право власності на створений житловий будинок отримає саме позивач (а.с.8)

В 2010 році будівництво будинку завершено та відповідно до довідки ММ БТІ від 05 квітня 2011 року № 3435, у користування ОСОБА_4 перебуває самовільно побудований житловий будинок літ. 1А (10,00+9,40)/2*7,10 та складає: загальна площа - 48,30 кв.м; житлова площа - 24,70 кв.м. (а.с. 16).

Рік побудови зазначеного житлового будинку - 2007, сіни Літ а2 (2,03*2,95) - рік побудови 2006; сарай Літ Ц (2,80*2,59) - рік побудови 1993; сарай Літ. К (4,51*2,80) - рік побудови 1993; сарай Літ. 1Б (2,04*0,89) - рік побудови 2007; сарай Літ 1В (3,30*3,03) - рік побудови - 2006; душ Літ. 1Г (1,12*1,07) - рік побудови 2007.

У ході судового розгляду, стало відомо, що відповідач ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 112).

З копії спадкової справи №409/2018, заведеної після смерті ОСОБА_4 , третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернувся позивач, який прийняв всю спадщину після смерті його бабусі ОСОБА_4 (а.с. 110 зв.).

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 які є дочками померлої, відмовилися від прийняття спадщини на користь ОСОБА_3 (а.с. 111).

Таким чином, лише відповідач, за його твердженнями прийняв спадщину, а відповідно в порядку ст.55 ЦПК України, він повинен бути залученими замість неї у якості відповідача, а, відповідно, він одночасно є і позивачем і відповідачем у справі, що, як на думку суду, виключає спір по справі та наявність предмету спору та зобов`язує суд закрити провадження у справі.

Дійсно, відповідно до свідоцтва про право власності від 27 жовтня 2000 року № 681 та реєстраційного напису на правовстановлюючому документі від 15 листопада 2000 року №407, ОСОБА_4 , належить 25/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 . (а.с. 130 звор.-131).

Проте, як вбачається з довідки ММБТІ №2-1656 від 26 лютого 2018 року, іншим співвласником зазначеного домоволодіння є ОСОБА_5 , якій на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу від 22 грудня 2004 року, належить 75/100 часток зазначеного житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 133 ) і в уточненій заяві (а.с. - 68-70) позивач пред`явив позов і до неї, а тому спір продовжував існувати, і суд не мав права закрити провадження у повному обсязі.

Оскільки, суд І інстанції, був іншої думки, та помилково повністю закрив провадження по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на будівельні матеріали, що таку процесуальну дію не можна визнати обґрунтованою, а оскаржену ухвалу законною, а тому її слід скасувати з застосування виписаних вище наслідків.

Крім того, без перевірки та відповідного реагування суду, залишилася й інформація, що міститься в довідці КП «Океан» (а.с. - 112 зв.), щодо того в спадковій частині будинку крім позивача, залишається зареєстрованим і чоловік спадкодавця - ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який, можливо має право на обов`язкову частку у спадщині, а, відповідно, за відсутності заяви про відмову у її прийняті вважається таки, що її прийняв.

Оскільки суд 1 інстанції повинен був перевірити названі обставини та вирішити, в залежності від встановленого, процесуальну долю справи.

Крім цього, у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи.

У справі "Bellet v. France" Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, вказані обставини свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та може розцінюватись, як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, з огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України підстав для закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору та вважає, що висновок суду з цього приводу є помилковим, тому постановлена ним ухвала підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, як це передбачено пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 379,382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2019 року скасувати, цивільну справу - направити до Корабельного районного суду м. Миколаєва для продовження розгляду в іншому складі суду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.В. Локтіонова

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 07 квітня 2020 року.