Справа № 157/1818/19
Провадження №2/157/76/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Гамули Б.С.,

з участю: секретаря судового засідання Вавдіюк Т.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника відповідачки ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Заіки С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, виконавчий комітет Камінь-Каширської міської ради Волинської області, про визнання незаконним і скасування рішення органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, виконавчий комітет Камінь-Каширської міської ради Волинської області, про визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради № 85 від 04 лютого 1993 року та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконавчим комітетом 04 лютого 1993 року за № 84.

Свої вимоги обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 лютого 2019 року відносно ОСОБА_2 порушена кримінальна справа за ст. 358 КК України (підроблення документів), в матеріалах якої вказується, що ОСОБА_2 свідомо, з прямим умислом підготувала та надала до виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради заяву про приватизацію комунальної квартири АДРЕСА_1 . Законодавство України про приватизацію майна передбачає обов`язкову участь усіх членів сім`ї у приватизації. У своїй заяві ОСОБА_2 вказала, що ОСОБА_1 відмовляється від участі в приватизації та не заперечує щодо приватизації ОСОБА_2 вказаної квартири тільки на неї. Проте напроти прізвища ОСОБА_1 стоїть підпис, який ОСОБА_1 не належить, а вказану заяву він не бачив та не підписував, на підтвердження чого позивач надав висновок судового експерта ОСОБА_4 . за результатами проведеної судової експертизи № 321 від 06 грудня 2019 року.

Також позивач зазначає, що на підставі цієї фальшивої заяви виконавчий комітет Камінь-Каширської міської ради видав рішення № 85 від 04 лютого 1993 року «Про передачу громадянці ОСОБА_2 у власність квартири АДРЕСА_1 ».

Позивач вказує, що письмової згоди на передачу квартири у власність ОСОБА_2 не надавав, що є необхідною умовою для приватизації. Відсутність згоди всіх повнолітніх осіб, які займають вказане житло, зокрема позивача, є підставою для скасування та визнання недійсним рішення про приватизацію та свідоцтва на право власності. Вже біля року розслідується кримінальне правопорушення, однак позивач не може відновити свої порушені права.

Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати незаконним і скасувати рішення виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради Волинської області № 85 від 04 лютого 1993 року «Про передачу громадянці ОСОБА_2 у власність квартири АДРЕСА_1 » та визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, видане виконавчим комітетом 04 лютого 1993 року за № 84.

У відзиві на позов відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що висновок судової експертизи № 321 від 06 грудня 2019 року є неналежним та недопустимим доказом у даній справі, оскільки підтвердження підробки підпису доводиться в інший спосіб, визначений ч. 2 ст. 78 ЦПК України. На момент приватизації ОСОБА_1 проживав та працював у м. Києві протягом 5 років і спірною квартирою не користувався, а тому вважає, що його згода на приватизацію квартири не була обов`язковою. Також зазначає, що позивач не порушував питання про скасування приватизації квартири протягом 28 років, а тому пропустив строк звернення до суду за захистом своїх прав.

У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 заперечив твердження відповідачки про те, що на момент приватизації квартири він не належав до осіб, які постійно проживали в квартирі АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що з 1985 року по 1987 рік він проходив військову службу в лавах Збройних Сил, а з 1987 року по 1993 рік навчався в Київському політехнічному інституті на факультеті «Електроакустика», а тому вважався тимчасово відсутнім членом сім`ї, за яким зберігається право на житло. В листопаді 1993 року він повернувся до місця свого постійного проживання: АДРЕСА_2 і поновив свою реєстрацію та як військовозобов`язаний став на облік в Камінь-Каширському РВК. Також вважає, що не порушив строку звернення до суду з даним позовом, оскільки дізнався про порушення свого права в 2018 році, коли приїхав до м. Каменя-Каширського та не зміг увійти до спірної квартири. Ознайомившись з матеріалами приватизаційної справи в Камінь-Каширській міській раді, він дізнався, що квартира, в якій він проживає, приватизована на ОСОБА_2 без його відома та згоди на підставі сфальсифікованої заяви. З цього приводу в 2019 році він звернувся в поліцію та на підставі його заяви було порушено кримінальне провадження за фактом підробки документів.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Пояснив, що з часу народження 1967 року та по даний час він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . В 1985 році він вступив до Київського політехнічного інституту, а з листопада того ж року він проходив строкову військову службу до листопада 1987 року. Після демобілізації знову продовжив навчання у вузі. З часу вступу до інституту та до його закінчення він був прописаний у гуртожитку по АДРЕСА_3 . Після закінчення навчання в листопаді 1993 року він повернувся в м. Камінь-Каширський та знову зареєструвався у квартирі АДРЕСА_4 , яку вважає своїм єдиним житлом. Про приватизацію цієї квартири ОСОБА_2 дізнався в 2019 році, тоді ж звернувся в поліцію з заявою про порушення кримінальної справи за фактом підробки його заяви про згоду на приватизацію. Просить позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 , її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. ОСОБА_2 пояснила, що квартиру АДРЕСА_1 вона отримала в 1977 році в користування від ПМК 70, в якій працювала на посаді головного бухгалтера. Тоді ж у квартиру вселилися її чоловік та середній син ОСОБА_5 . Син ОСОБА_6 проживав разом із бабусею в будинку АДРЕСА_5 Воля, проте вона постійно про нього піклувалася. Де був зареєстрований позивач вказати не може, оскільки на той час це не мало особливого значення. В 1985 році ОСОБА_1 поїхав на навчання в м. Київ і з того часу до м. Каменя-Каширського не повертався. На час приватизації спірної квартири в 1993 році ОСОБА_1 проживав і працював у м. Києві понад 5 років, а тому його письмова згода на приватизацію як члена сім`ї, який постійно проживає в даному житлі, не була обов`язковою. Однак для дотримання всіх формальностей в заяві про приватизацію була зазначена згода на це позивача, що він підтвердив власноручним підписом. Про приватизацію спірної квартири ОСОБА_1 був обізнаний ще в 1993 році, коли це питання обговорювалося з членами сім`ї. Довідка про склад сім`ї, яка додавалася до заяви про приватизацію, та вказана в ній інформація є достовірною.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що позивач не надав належних доказів своєї реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 на час її приватизації, а саме станом на лютий 1993 року. Висновок судової почеркознавчої експертизи № 321 від 06 грудня 2019 року не є належним та допустимим доказом, оскільки дана експертиза не призначалася у даній справі. Крім того, позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, оскільки про приватизацію спірної квартири знав ще в 1993 році і з того часу будь-яких претензій до відповідачки не пред`являв.

Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_7 позовні вимоги не визнав. Пояснив, що в 1993 році ОСОБА_2 звернулася до виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради із заявою про передачу їй у приватну власність квартири АДРЕСА_1 . До заяви додала усі необхідні документи, в тому числі й довідку про склад сім`ї. Достовірність документів не викликала сумніву, тому 04 лютого 1993 року виконком видав рішення № 85 про передачу ОСОБА_2 у приватну власність згаданої квартири. Про те, що підпис у заяві навпроти прізвища ОСОБА_1 останньому не належить працівникам міської ради відомо не було.

Вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підставним і таким, що підлягає до задоволення повністю.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У статті 41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.

Статтею 346 ЦК України установлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Статтею 9 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Приватизація є договором між державою та громадянином про безоплатну або частково оплатну передачу йому у власність квартири, у якій він постійно проживає.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у зазначеному приміщенні.

Як встановлено статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Згідно з частиною 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради народних депутатів Волинської області від 04 лютого 1993 року № 85 ОСОБА_2 безоплатно була передана у приватну власність квартира АДРЕСА_1 (а.с. 4). На основі цього рішення відповідачці було видано свідоцтво про право власності за № 84 від 04 лютого 1993 року (а.с. 5).

Підставою для прийняття вказаного вище рішення стала заява ОСОБА_2 від 23 грудня 1992 року адресована голові виконкому ОСОБА_8 , в якій вона просить передати їй у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 3). Також у заяві зазначено, що інші мешканці цієї квартири ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 не заперечують щодо отримання ОСОБА_2 даної квартири одноосібно в приватну власність, що скріпили власними підписами. Належність названих осіб до членів сім`ї ОСОБА_2 , що постійно проживають у даній квартирі, підтверджується довідкою виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради від 23 жовтня 1992 року (а.с. 52), достовірність якої не заперечила й сама відповідачка.

Разом із тим, із висновку судової почеркознавчої експертизи від 06 грудня 2019 року № 321, проведеної в рамках досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0000083 від 23 лютого 2019 року, розпочатому за ч. 1 ст. 358 КК України за фактом підробки документів, встановлено, що підпис навпроти рукописного запису: « ОСОБА_1 » в заяві від імені ОСОБА_2 від 23 грудня 1992 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Решта тексту заяви написано однією особою (а.с. 8).

Вказане свідчить про те, що позивач був зареєстрований у спірній квартирі та мав право на її приватизацію. Крім того, спірна квартира є єдиним житлом позивача.

Досліджені докази дають суду підстави вважати, що приватизація квартири АДРЕСА_1 була проведена без дотримання норм діючого законодавства. ОСОБА_2 порушила право позивача на приватизацію частки квартири, в якій він був зареєстрований та проживав, оскільки надані суду докази свідчать про те, що відповідачка надала для приватизації квартири недостовірні дані, зокрема заяву на одноосібну приватизацію зі згодою на це позивача, якої в дійсності від останнього не отримувала, внаслідок чого позивач був позбавлений права на приватизацію частки квартири.

Факт реєстрації ОСОБА_1 у спірній квартирі на момент її приватизації доводиться також іншими дослідженими судом доказами, зокрема записами в будинковій книзі та екзаменаційною карткою водія, де зазначено адресу позивача АДРЕСА_2 . Відповідачка, заперечуючи дану обставину, не надала суду належних доказів, які б вказували, що ОСОБА_1 проживав за іншою адресою.

Таким чином, у матеріалах справи достатньо доказів того, що позивач на час приватизації проживав у квартирі АДРЕСА_1 та мав право на її приватизацію, а відповідачка шляхом надання неправдивих відомостей щодо згоди позивача на одноосібну приватизацію нею квартири, позбавила позивача участі у приватизації.

Крім того, відповідачка посилається на те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, а тому просить відмовити у задоволенні позову, в тому числі, і з цих підстав.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом установлено, що позивач про порушення свого права на приватизацію квартири дізнався в 2018 році під час ознайомлення з матеріалами приватизаційної справи. Про факт підробки його підпису в заяві ОСОБА_2 на приватизацію квартири він повідомив працівників поліції, про що 23 лютого 2019 року були внесені відомості до ЄРДР за № 0000083 та розпочато досудове розслідування за ч. 1 ст. 358 КК України, що підтверджується витягом з ЄРДР (а.с. 7). З даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду в грудні 2019 року, тобто в межах строку передбаченого статтею 257 ЦК України. Таким чином, твердження позивачки про застосування наслідків спливу позовної давності є безпідставними.

Аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що приватизація спірної квартири була проведена з порушенням чинного законодавства та з порушенням права позивача на участь у цій приватизації, за захистом якого позивач звернувся у передбачений законом спосіб та строк, а тому рішення органу приватизації та виданого на його підставі свідоцтва про право власності є незаконними та підлягають скасуванню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягує з відповідачки на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору.

Керуючись статтями 12, 81, 89, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 15, 16, 21, 29, 256, 261 Цивільного кодексу України, статтею 64 Житлового кодексу України, статтями 1, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд

ухвалив:

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради Волинської області від 04 лютого 1993 року № 85 «Про передачу ОСОБА_2 у власність квартири АДРЕСА_1 та визнати недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Камінь-Каширської міської ради Волинської області 04 лютого 1993 року ОСОБА_2 , яке посвідчує право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5) пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне найменування, ім`я, місцезнаходження, місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін: позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ; відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 ; третя особа виконавчий комітет Камінь-Каширської міської ради Волинської області, вул. Воля, 2, м. Камінь-Каширський, Волинська область, 44501, .

Головуючий: Б. С. Гамула