Номер провадження: 22-ц/813/2918/20
Номер справи місцевого суду: 495/2521/16-ц
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до Сергіївської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області, Виконавчого комітету Сергіївської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Білгород-Дністровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, ОСОБА_5 ) про визнання недійсною приватизації, скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, виселення, на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Прийомової О.Ю., 25 вересня 2017 року в м. Білгород-Дністровський, -

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Сергіївської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області, виконавчого комітету Сергіївської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсною приватизації, скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, виселення (т. 1 а.с. 1-11).

В обгрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18 лютого 2014 року (справа №1505/10957/2012) та ухвали апеляційного суду Одеської області від 14 травня 2014 року, що скасовані ухвалою ВССУ від 17 вересня 2014 року, 26 червня 2014 року позивача було знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , а 21 липня 2014 року виконавчим комітетом Сергіївської селищної ради було прийнято рішення «Про видачу ордера на вселення в кв. АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 » та розпорядженням №2303 від 19 серпня 2014 року органу приватизації було вирішено передати спірну квартиру в приватну власність ОСОБА_3 та видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру на ім`я ОСОБА_3

25 листопада 2015 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, на підставі якого ОСОБА_4 набула права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Надалі, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2016 року продала вищевказану квартиру ОСОБА_1 , яка на теперішній час є власником спірної квартири.

Разом з тим, підставою для зняття її з реєстраційного обліку, позбавлення її права на житло та видача ОСОБА_3 ордеру на вселення в кв. АДРЕСА_3 з подальшою її приватизацією слугувало рішення суду, яке було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року, а відтак правова підстава (рішення суду) для зняття її з реєстраційного обліку з подальшою приватизацією квартири - зникла (скасована ухвалою ВССУ), що, в свою чергу, вказує на незаконність не тільки зняття її з реєстраційного обліку, а й на незаконність подальшої приватизації спірної квартири.

До того ж, прийняття виконавчим комітетом Сергіївської селищної ради рішення № 144 від 21 липня 2014 року «Про видачу ордера на вселення в кв. АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 », видання розпорядження органу приватизації від 19 серпня 2014 року за №2303 щодо приватизації квартири на ім`я ОСОБА_3 , видання свідоцтва про право власності на спірне житло та взагалі проведення приватизації вказаної квартири відбувалось під час дії арешту даної квартири (заборони розпорядження квартирою), накладеного ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 серпня 2013 року, а отже, відповідно, перелічене вище є недійсним та підлягає скасуванню.

Недійсність приватизації квартири за ОСОБА_3 є підставою для визнання недійсним договору дарування та купівлі-продажу даної квартири у відповідності до ст. 215 ЦК України з відсильною нормою до ст. 203 ЦК України, оскільки зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

ОСОБА_3 вчинила правочин (договір дарування від 25 листопада 2015 року) не маючи на це законних підстав, після чого ОСОБА_4 вчинила правочин (договір купівлі-продажу від 09 березня 2016 року), не маючи на це законних підстав (з огляду на обставини, що свідчать про недійсність приватизації).

Враховуючи все вищевикладене, позивач змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав, та просила її позовні вимоги задовольнити.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано недійсною приватизацію кв. АДРЕСА_2 . Скасовано розпорядження органу приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Сергіївської селищної ради від 19 серпня 2014 року за № 2303 щодо приватизації кв. АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_3 . Скасовано рішення виконавчого комітету Сергіївської селищної ради № 144 від 21 липня 2014 року «Про видачу ордера на вселення в кв. АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 ». Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 на підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Сергіївської селищної ради від 19 серпня 2014 року за № 2303. Визнано недійсним ордер № 2 від 21 липня 2014 року на вселення ОСОБА_3 в кв. АДРЕСА_2 . Визнано недійсним договір дарування кв. АДРЕСА_2 - АДРЕСА_4 Одеської області від 25 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Холудєєвою С.М. Визнано недійсним договір купівлі - продажу кв. АДРЕСА_2 - Дністровського Одеської області від 09 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Холудєєвою С.М. та зареєстрований в реєстрі за № 510. Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 . Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_5 з кв. АДРЕСА_2 - Дністровського Одеської області. Зобов`язано Білгород - Дністровський районний відділ ГУ ДМС України в Одеській області зареєструвати ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_5 . Стягнуто з Сергіївської селищної ради м. Білгород - Дністровського Одеської області на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 440,99 грн. Стягнуто з виконавчого комітету Сергіївської селищної ради м. Білгород - Дністровського Одеської області на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 440,99 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 440,99 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 440,99 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 440,99 грн. (т. 2 а.с. 43-49).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 листопада 2017 року у задоволенні заяви адвоката Савенкова О.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення від 25 вересня 2017 року було відмовлено (т. 2 а.с. 105-108).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_6 на склад сім`ї з трьох осіб було надане житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_6 , яку у подальшому останній приватизував та отримав свідоцтво про право власності від 08 серпня 2003 року. ОСОБА_3 була виділена квартира АДРЕСА_2 . Таким чином, у позивача відсутні будь-які права на квартиру АДРЕСА_2 . Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що після придбання спірної квартири вона зробила у ній капітальний ремонт. Апелянт є добросовісним набувачем, а відтак, може залишити за собою здійснені нею поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна (т. 2 а.с. 114-119).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року позовні вимоги Сергіївської селищної ради м.Білгород-Дністровський, Одеської області до ОСОБА_2 , Державної міграційної служби України в Одеській області (третя особа на стороні позивача - ОСОБА_3 ) про виселення та зобов`язання зняття з реєстраційного обліку були задоволені частково, ОСОБА_2 виселено з житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 14 травня 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_2 була відхилена, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року залишено без змін.

У відповідності до довідки №181 від 20 жовтня 2014 року, ОСОБА_2 було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Пунктом 1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ст.51 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень є виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради.

Згідно ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Відповідно до ст.58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що 21 липня 2014 року виконавчим комітетом Сергіївської селищної ради було винесено рішення за №144 «Про видачу ордера на вселення в квартиру АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 » /т.1 а.с.32/.

На підставі вказаного рішення, того ж дня, 21 липня 2014 року, ОСОБА_3 був виданий ордер № 2 на вселення останньої в квартиру АДРЕСА_2 /т.1 а.с.33/.

19 серпня 2014 року органом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Сергіївської селищної ради було видано розпорядження № 2303 щодо приватизації квартири АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_3 , та видано свідоцтво про право власності на житло /т.1 а.с.34,35/.

Згідно до ст.59 ЖК України, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

У відповідності до ч.2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир, житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 вересня 2014 року касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 травня 2014 року в частині виселення ОСОБА_2 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року позовна заява Сергіївської селищної ради м. Білгород-Дністровський, Одеської області до ОСОБА_2 , Державної міграційної служби України в Одеській області (третя особа на стороні позивача - ОСОБА_3 ) про виселення та зобов`язання зняття з реєстраційного обліку - залишена без розгляду.

12 березня 2015 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено ухвалу, яка була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 квітня 2015 року, відповідно до якої у задоволенні заяви ОСОБА_2 про поворот виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18 лютого 2014 року по цивільній справі за позовом Сергіївської селищної ради м. Білгород-Дністровський, Одеської області до ОСОБА_2 , Державної міграційної служби України в Одеській області (третя особа на стороні позивача - ОСОБА_3 ) про виселення та зобов`язання зняття з реєстраційного обліку, - відмовлено.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що підставою для зняття позивачки з реєстраційного обліку, позбавлення її права на житло та видачі ОСОБА_3 ордеру на вселення в кв. АДРЕСА_3 з подальшою її приватизацією слугувало рішення суду, яке було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року, а відтак, правова підстава (рішення суду) для зняття її з реєстраційного обліку зникла (скасована ухвалою ВССУ), що, в свою чергу, вказує на незаконність не тільки зняття позивача з реєстраційного обліку, а й на незаконність подальшої приватизації спірної квартири.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6 , складом сім`ї дві особи (він та дружина ОСОБА_2 ), на підставі рішення Виконавчого комітету Сергіївської селищної ради народних депутатів №17 від 10 березня 1981 року, отримав ордер на вселення у квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з однієї кімнати та кухні, житловою площею 14, 81 кв.м. Згодом, у порядку поліпшення житлових умов, згідно рішення Виконавчого комітету Сергіївської селищної ради №109 від 10 грудня 1998 року, ОСОБА_6 , складом сім`ї три особи, отримав квартиру АДРЕСА_7 .

Колегією суддів у судовому засіданні 10 березня 2020 року був оглянутий Договор-зобов`язання від 14 березня 1994 року, з якого вбачається, що АТ «Югстрой» та ОСОБА_6 уклали договір, згідно якого АТ зобов`язується за власний рахунок здійснити перелік будівельних робіт у будинку, та надати сім`ї працівника ОСОБА_6 житлову площу три кімнати у квартирі АДРЕСА_7 . ОСОБА_6 , згідно вказаного Договору-зобов`язання, прийняв на себе обов`язок сплатити на користь АТ грошову суму, а також за рахунок власних коштів здійснити у квартирі, що надається, перелік ремонтних робіт та ін.

У подальшому, згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2003 року, виданого на підставі Рішення Виконавчого комітету Сергіївської селищної ради №69 від 24 квітня 2003 року, ОСОБА_6 отримав право власності на квартиру АДРЕСА_7 .

Таким чином, оскільки сім`я ОСОБА_6 складом три особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_2 (дружина) та ОСОБА_7 (донька) вселилась до квартири АДРЕСА_7 на підставі рішення Виконавчого комітету Сергіївської селищної ради №109 від 10 грудня 1998 року, а не на підставі відповідного ордеру, ОСОБА_2 , як член сім`ї наймача, не втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, квартира АДРЕСА_7 , належить дружині та дочці померлого, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

Згідно довідки Виконавчого комітету Сергіївської селищної ради №522 від 07 листопада 2012 року, ОСОБА_2 є зареєстрованою та проживає у квартирі АДРЕСА_2 .

На підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18 лютого 2014 року (справа №1505/10957/2012) та ухвали апеляційного суду Одеської області від 14 травня 2014 року позивача було знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , а 21 липня 2014 року виконавчим комітетом Сергіївської селищної ради було прийнято рішення «Про видачу ордера на вселення в кв. АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 » та розпорядженням №2303 від 19 серпня 2014 року органу приватизації було вирішено передати спірну квартиру в приватну власність ОСОБА_3 та видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру на ім`я ОСОБА_3

25 листопада 2015 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, на підставі якого ОСОБА_4 набула права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Надалі, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2016 року продала вищевказану квартиру ОСОБА_1 , яка на теперішній час є власником спірної квартири.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

За приписами норм Закону від 19 червня 1992 року N 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон N 2482-XII) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло (частина перша статті 5 Закону N 2482-XII).

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку (частина друга статті 8 Закону N 2482-XII).

Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи, що прийняттю виконавчим комітетом Сергіївської селищної ради рішення №144 від 21 липня 2014 «Про видачу ордера на вселення в кв. АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 » з подальшим виданням розпорядження органу приватизації від 19 серпня 2014 року за №2303 щодо приватизації квартири на ім`я ОСОБА_3 , видання свідоцтва про право власності на спірне житло - передувало рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_2 виселено з житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення, яке було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 вересня 2014 року, то суд першої інстанціїй дійшов обгрунтованого висновку, що у такому разі, позовні вимоги в частині: визнання недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_2 ; скасування розпорядження органу приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Сергіївської селищної ради від 19 серпня 2014 року за № 2303 щодо приватизації квартири АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_3 ; скасування рішення виконавчого комітету Сергіївської селищної ради № 144 від 21 липня 2014 року «Про видачу ордера на вселення в квартиру АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 » та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 на підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Сергіївської селищної ради від 19 серпня 2014 року за № 2303, а також визнання недійсним ордеру № 2 від 21 липня 2014 року на вселення ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_2 , - є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог позивача в частині визнання недійсним договору дарування квартири та договору купівлі - продажу квартири та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наступного.

Так, в судовому засіданні судом було встановлено, що 25 листопада 2015 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, на підставі якого ОСОБА_4 набула права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Надалі, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2016 року продала вищевказану квартиру ОСОБА_1 /а.с.42-43/.

Згідно ст.202 ч.1 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у ст. 203 ЦК. Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. У ст. 203 ЦК перераховані лише загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Тобто, щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною 1 визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За таких обставин, враховуючи, що проведення процедури приватизації квартири АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_3 відбувалось після скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18 лютого 2014 року, та відповідач ОСОБА_3 неправомірно оформила своє право власності з огляду на обставини, що свідчать про недійсність приватизації, судова колегія погоджується із висновокм суду про те, що остання у подальшому не мала права відчужувати спірну квартиру, не набувши на неї у встановленому чинним законодавством порядку права власності, що потягло за собою укладання в подальшому ОСОБА_4 з ОСОБА_1 наступного правочину, а саме - договору купівлі-продажу, що у сенсі розуміння положень ч.1 ст.216 ЦК не створює юридичних наслідків, а отже вказані правочини мають бути визнані недійсними та, відповідно, скасоване рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Крім того, як вірно вказано у рішенні суду, вимоги позивача про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 та зобов`язання Білгород - Дністровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області зареєструвати ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_5 , є похідними вимогами та мають бути задоволені в разі задоволення основних вимог.

Враховуючи вищенаведене, ураховуючи зміст заявлених позовних вимог, на основі повного і всебічного дослідження доказів, які знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, та із застосуванням норм діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Колегія суддів вважає необґрунтованим доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_6 на склад сім`ї з трьох осіб було надане житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_6 , яку у подальшому останній приватизував та отримав свідоцтво про право власності від 08 серпня 2003 року. ОСОБА_3 була виділена квартира АДРЕСА_2 . Таким чином, у позивача відсутні будь-які права на квартиру АДРЕСА_2 .

Однак, сім`я ОСОБА_6 складом три особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_2 (дружина) та ОСОБА_7 (донька) вселилась до квартири АДРЕСА_7 на підставі рішення Виконавчого комітету Сергіївської селищної ради №109 від 10 грудня 1998 року, а не на підставі відповідного ордеру, у зв`язку із чим ОСОБА_2 , як член сім`ї наймача, не втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Крім того, підставою для зняття позивачки з реєстраційного обліку, позбавлення її права на житло та видача ОСОБА_3 ордеру на вселення в кв. АДРЕСА_3 з подальшою її приватизацією було рішення суду, скасоване в подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року, яка набрала законної сили. Правові висновки, викладені в ухвалі суду касаційної інстанції, є обов`язковими для врахування судами інших інстанцій, у тому числі і судом апеляційної інстанції.

Безпідставним є також посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що після придбання спірної квартири вона зробила у ній капітальний ремонт. Апелянт є добросовісним набувачем, а відтак, може залишити за собою здійснені нею поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна

Вказане є підставою для звернення ОСОБА_1 до суду першої інстанції із відповідним позовом, та не може бути прийнято до уваги судом апеляційної інстанцій який, згідно положень ст. 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Також, необгрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що дана справа має розглядатися за правилами КАС України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Крім того, у статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява N 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та розгляду справи місцевим судом), юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 цього Кодексу, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Аналогічні положення закріплено у частині першій статті 19 та пункті 7 частини першої статті 4 КАС України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Натомість, визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Поданий ОСОБА_2 до Сергіївської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області та ін. позов обґрунтовано нормами, зокрема, Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), оскільки, на думку позивача, порушено її житлові права внаслідок незаконної приватизації та подальшого відчуження квартири, право користування якою вона на час її приватизації відповідачем не втратила.

Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 1, частини першої статті 5, статті 8 Закону України від 19 червня 1992 року N 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон N 2482-XII) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом N 2482-XII.

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

За загальним правилом, передбаченим у пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та розгляду справи в судах) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Частиною першою статті 19 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

У порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Під час вирішення питання щодо компетенції суду слід урахувати суб`єктний склад спірних правовідносин, одним з яких є участь суб`єкта владних повноважень, визначити характер правовідносин, з яких виник спір, і кінцеву мету пред`явлення позову.

Метою пред`явленого позову у справі, що розглядається, є саме захист житлових прав фізичних осіб; відносини з приводу приватизації наймачем квартири державного житлового фонду, внаслідок чого йому як власнику видано свідоцтво про право власності на цю квартиру, є приватноправовими та підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Отже, спірні правовідносини є відносинами з передачі квартири з державної власності у приватну власність, результатом чого є набуття у приватну власність об`єкта нерухомого майна.

З огляду на викладене, спір, який виник між сторонами у справі, був обгрунтовано розглянут судом першої інстанції у порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Вказане узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 р. у справі №644/7422/16-ц, та від 03 липня 2019 р. у справі №554/8023/15-ц.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 вересня 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 06 квітня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе