ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/28/20 Номер провадження 22-ц/814/1520/20Головуючий у 1-й інстанції Нагорна Н. В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Панченка О.О., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2020 року (ухвалене суддею Нагорною Н.В., відомості щодо дати складення повного тексту судового рішення відсутні) у справі за позовом ОСОБА_1 до Пирятинської міської ради Полтавської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 0,0116 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В межах земельної ділянки самочинно, без відповідного дозволу, ним було збудовано нежитлову будівлю (перукарню). Він подав до Департаменту ДАБІ декларацію про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта. Однак подана декларація була повернута йому без опрацювання Департаментом ДАБІ, в тому числі і з тих підстав, що в даній декларації відсутня інформація про рішення суду про визнання права власності на об`єкт будівництва, на підставі якого заповнюється декларація. Тобто, на даний час без рішення суду про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно прийняття в експлуатацію нежитлової будівлі, а також державна реєстрація права власності на дану нежитлову будівлю неможлива. Враховуючи вищевикладене позивач просив суд визнати за ним право власності на нежитлову будівлю (перукарня) загальною площею 41,9 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Пирятинської міської ради Полтавської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2020 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстнації є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема вказує, що прийняттю в експлуатацію самочинно збудованого об`єкта повинно передувати визнання права власності забудовника на цей об`єкт у судовому порядку. Проте, суд першої інстанції прийшов до протилежного висновку, що право власності на новостворену нежитлову будівлю (перукарню) не може бути визнане у судовому порядку, оскільки ця будівля не прийнята в експлуатацію у встановленому законом порядку. Посилається на те, що у зв`язку з відсутністю судового рішення про визнання за забудовником права власності на новостворену нежитлову будівлю (перукарню), декларацію про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта йому було повернуто Департаментом ДАБІ у Полтавській області листом від 13.08.2019 №1016-3.12/464. Таким чином вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відмова компетентного органу відсутня, а вказаний вище лист не є такою відмовою компетентного органу. Вказує, що він є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0116 га, на якій він збудував нежитлову будівлю (перукарню). Звітом про проведення технічного обстеження від 15.07.2019 року, проведеним експертом ПП «Бюро послуг і консультацій» встановлена можливість надійної та безпечної експлуатації самочинно зведеної ним споруди. Тому вважає, що його позовні вимоги є законними, обгрунтованими, а також такими що підялагють до задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0116 гектарів для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 161761408 від 01.04.2019 та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку серії НВ № 019 (а.с.6-9).

Згідно технічного паспорта, громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (перукарня) по АДРЕСА_1 загальною площею 59кв.м. складається з перукарні «А-1» та прибудови «а» (а.с.14-18).

Згідно звіту про проведення технічного обстеження від 15.07.2019 за результатами проведеного технічного обстеження об`єкта перукарні в АДРЕСА_1 , замовник ОСОБА_1 , встановлено, що під час технічного обстеження на предмет визначення неможливості його надійної та безпечної експлуатації, в тому числі відповідності державним будівельним нормам щодо доступного для маломобільних груп населення (для будинків і споруд цивільного призначення, у тому числі багатоквартирних житлових будинків незалежно від класу наслідків (відповідальності), були оглянуті основні несучі та огороджувальні конструкції об`єкта та встановлено його готовність до експлуатації (а.с.19-23).

У 2019 році позивач звернувся до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області з декларацією про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта (а.с.11-13), однак листом № 1016-3.12/464 від 13.09.2019 йому була повернута декларація та роз`яснено, що декларація оформлена з порушенням вимог, встановлених Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим Постановою КМУ від 13.04.2011 року №461, а саме: в п. 1 не зазначено кадастровий номер земельної ділянки, в п. 8 відсутня інформація про рішення суду про визнання права власності на об`єкт будівництва, в п. 9 неповністю зазначена дата закінчення будівництва, в п. 13 неповністю зазначені дані про основні показники об`єкта, в п. 17 відсутні дані про вартість основних фондів, що приймаються в експлуатацію, в п. 18 відсутні дані про кошти пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту(а.с.10).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів отримання дозвільних документів на самочинне будівництво та введення об`єктів нерухомого майна (перукарні) в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна, як об`єкта цивільного права.

Разом з цим місцевий суд зазначив, що у цій справі відсутні дані щодо дотримання позивачем визначеної чинним законодавством процедури прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна та порядку проведення державної реєстрації і оформлення права власності на нього, а тому суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Частиною першою статті 376 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз`яснено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Частинами п`ятою, восьмою статті 39 Закону України № 3038-VІ від 17 лютого 2011 року «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що з метою введення в експлуатацію новоствореної нежитлової будівлі (перукарні) загальною площею 41,9 кв.м. він звернувся до Департаменту ДАБІ у Полтавській області з декларацією про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на що отримав письмову відповідь-відмову компетентного органу, тобто реалізував своє право на введення самочинної будівлі в експлуатацію в позасудовому порядку.

Проте, на думку колегії суддів, лист Департаменту ДАБІ у Полтавській області від 13.08.2019 №1016-3.12/464 (а.с.10) не є такою відмовою компетентного органу, а містить лише роз`яснення щодо заповнення форми декларації згідно норм чинного законодавства.

Тобто, у випадку подачі ним відповідних документів питання про прийняття в експлуатацію будуть розглянуті згідно вимог чинного законодавства.

Отже, питання набуття ОСОБА_1 права власності на самочинно побудований об`єкт та введення його до експлуатації не було предметом розгляду Департаменту ДАБІ у Полтавській області, і рішення з цього питання інспекцією не приймалося, тому спір про право на час розгляду справи відсутній.

Такий висновок суду викладений у постановах Верховного Суду України у постановах від 27 травня 2015 року № 6-159цс15 та від 02 грудня 2015 року № 6-1328цс15, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову, оскільки звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

В свою чергу, позивач не надав до суду жодних доказів про те, що у встановленому законом порядку звертався до компетентного органу з питань виконання будівельних робіт та прийняття самочинного будівництва до експлуатації, відмова компетентного органу відсутня.

Приведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно братидо уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 17 червня 2020 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ О.О. Панченко _______________ В.П. Пікуль