Справа № 2-1880
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Цуранова А. Ю. ,

при секретарі Севериненко Д. В.,

за участю:

представник заявника Кукса О.В.,

представник позивача ОСОБА_1 ,

третя особа ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Біла Церква заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.07.2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: 1) Житло-експлуатаційна контора № 1; 2) ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_5 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із заявою про перегляд заочного рішення у даній цивільній справі, в якій просила переглянути та скасувати заочне рішення заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.07.2011 року у справі № 2-1880 та призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування заяви вказувала, що розгляд справи проводився у її відсутності, вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, тому позбавлена можливості надати свої заперечення на позов та бути присутньою на ньому, а також надати докази, які мають суттєве значення для вирішення справи.

17.04.2020 року ухвалою судді заяву прийнято до провадження та вирішено питання щодо поновлення строків заявнику.

В судовому засіданні представник заявника підтримала заяву та просила її задовольнити, пояснивши, що в паспорті відсутня відмітка про зняття заявника з реєстрації, а саме заочне рішення вплинуло на життєві обставини заявника.

Представник позивача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заяви, пояснивши, що після зняття її з реєстрації на підставі рішення суду відповідач примирилась з батьками та знову зареєструвалась у квартирі за згодою батьків, тому заявник не могла не знати про спірне заочне рішення.

Третя особа в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заяви.

Заслухавши пояснення представника заявника, представника позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.07.2011 року позов у справі задоволено повністю. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , стягнуто з відповідача в дохід держави 8,50 грн. судового збору.

Задовольняючи позов в судовому засіданні встановлено та наведено в рішенні суду:

«29 грудня 1986 року позивачу ОСОБА_4 та його сім`ї був виданий ордер на право зайняття двокімнатної квартири житловою площею 29,3 кв.м., розташованої за адресою АДРЕСА_2 . Згідно ордеру, в квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 13.01.2011 року №0178, у вказаній квартирі зареєстровані три особи: ОСОБА_4 (позивач), ОСОБА_2 (третя особа) та ОСОБА_5 (відповідач).

Відповідно до акту ЖЕКу №1 від 01.12.2010 року, громадянка ОСОБА_5 в даній квартирі не проживає з квітня 2000 року.

В судовому засіданні позивач пояснив, що відповідач ще у 2000 році виїхала з квартири і близько десяти років проживає за іншою, невідомою їм з дружиною адресою. Наскільки позивачу відомо, відповідач співмешкала з чоловіком, і можливо, проживає із нею. Протягом цих десяти років відповідач з`явився біля квартири лише один раз два роки назад і більше після цього не з`являлась. Оскільки позивач разом з іншим наймачем безпідставно платять комунальні платежі за трьох осіб, відповідач вже значний час не проживає в квартирі, однак не знімається з реєстрації, позивач вимушений був звернутись до суду із даним позовом.

Як підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , відповідача вона останній раз бачила більше року назад біля дверей квартири. З тих пір відповідача не бачила, хоча до позивача свідок заходить часто у гості, постійно спілкується з його дружиною, проте ні речей відповідача, ні її саму в квартирі не бачила і не відомо їй з яких причин вона виїхала, і де могла б знаходитись, наскільки їй відомо, ОСОБА_7 хотіла бути самостійною і не знаходила спільної мови з батькам.

Як підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , також сусідка позивача, відповідач більше десяти років постійно не проживає в даній квартирі, останній раз її вона бачила давно, приблизно два роки назад на сходах, проте відповідач навіть не привіталась із нею. Свідок заходить часто до квартири позивача та третьої особи, має з ними спільні інтереси, проте ні особистих речей відповідача ні її самої жодного разу не бачила».

Мотивами позовних вимог позивача, зокрема, була необхідність у зменшенні витрат з оплати комунальних послуг, оскільки згідно з ч. 1 ст. 64 ЖК УРСР, як вказував позивач, всі обов`язки щодо отримання помешкання, сплати комунальних та інших послуг виконувались тільки ним та дружиною.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 285 ЦПК України у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це.

Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Так, поважними причинами неявки можуть бути хвороба, тривале відрядження, інші обставини, що об`єктивно перешкоджають явці до судового засідання, які, безумовно, повинні бути підтверджені документально відповідними доказами, тобто, повинні додаватися до заяви про перегляд заочного рішення. Крім того, відповідач має подати документи, що свідчать про неможливість повідомити суд про причини неявки у судове засідання.

Водночас, з`ясування причин неявки не може бути підставою для скасування заочного рішення. Для цього відповідач має вказати докази, які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни. Тобто, якщо б ці докази були відомі суду при розгляді справи, то у справі було б ухвалено інше рішення.

Наявність вищенаведених обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них, заочне рішення скасуванню не підлягає.

У відповідності до ч. 3 ст. 287 ЦПК України суд може своєю ухвалою за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення залишити заяву без задоволення або скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

За змістом доданих до заяви про перегляд заочного рішення копій картки реєстрації та довідки про реєстрацію місця проживання заявника (а.с. 42) вбачається, що заявник була знята з реєстрації за спірною адресою 16.11.2011 року «по рішенню суду без паспорта», а з 14.03.2012 року остання знову була зареєстрована за цією ж адресою.

З матеріалів справи вбачається про відсутність відомостей щодо отримання відповідачем повістки суду чи ухвали про відкриття провадження у справі, проте, у справі міститься оголошення про виклик відповідача в судове засідання по даній справі, що розміщено в газеті «Київська правда» від 23.06.2011 року № 60.

Таким чином, суд вважає, що при поданні заяви про перегляд заочного рішення відповідач не надала доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи, і не були враховані судом при винесенні спірного заочного рішення від 13.07.2011 року, так само як і про порушення її прав цим рішенням.

Слід зазначити, що заява про перегляд заочного рішення суду була подана більше ніж через вісім років після його винесення, тому під час вирішення питання про його скасування слід звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини щодо принципу остаточності рішення та правової визначеності.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП],№28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п. 1 ст. 6 Конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до неї, оскільки у позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що термін «строк на оскарження рішення», що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів та позивачів, які можуть трапитись після прийняття судом рішення (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування заочного рішення суду, тому заяву ОСОБА_5 необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. 259-261, 284, 287, 288, 352-354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.07.2011 року залишити без задоволення.

Ухвала не підлягає оскарженню.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк такого карантину.

Повний текст ухвали складено 18.06.2020 року.

СуддяА. Ю. Цуранов