Провадження № 22-ц/802/470/20 Категорія: 30 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Карпук А.К., Шевчук Л.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу квартири за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу квартири.

Покликається на те, що 25 листопада 1999 року між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з п. 3 вказаного договору продаж квартири вчинено за 5334,00 грн. Позивач вказує, що договір купівлі-продажу квартири від 25 листопада 1999 року слід розірвати, оскільки покупець ОСОБА_2 не виконав умов договору, не оплативши повну вартість квартири. На момент укладення договору відповідач частково сплатив вартість предмета договору, а решту суми зобов`язався повернути пізніше. Сторони договору дійшли домовленості між собою про те, що позивач має право проживати у проданій ним квартирі до повернення боргу відповідачем. На думку позивача, обставини укладення і виконання спірного договору були встановлені рішенням Луцького міського суду від 25 квітня 2001 року у справі №2-1554/2001. У цьому рішенні суду зазначено, що на час укладення договору ОСОБА_2 частково виконав своє зобов`язання по оплаті вартості купленої квартири, сплативши ОСОБА_1 3000 грн. Також позивач зазначає, що ОСОБА_2 не повернув йому борг в сумі 2 334,00 грн, в зв`язку з чим він не мав можливості придбати собі інше житло. Наразі він продовжує проживати у проданій квартирі, сплачує комунальні платежі. Позивач вважає, що викладені ним обставини дають підстави для вимоги про розірвання договору купівлі-продажу квартири.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України позивач просить розірвати договір купівлі-продажу від 25 листопада 1999 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купив двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанціїу зв`язку з неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу позивача задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

На адресу апеляційного суду надійшла заява позивача, та заява відповідача про розгляд справи за їхньої відсутності.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Беручи до уваги вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін та їх представників.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть участь у справі їх представників та вимоги ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у позові - змінити.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів суду істотність допущеного відповідачем порушення договору у вигляді часткової сплати ціни договору з врахуванням положень ст. 651 ЦК України в редакції від 01.01.2004 року.

Однак такі висновки суд першої інстанції зробив з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За змістом позовних вимог вбачається, що між сторонами виникли саме правовідносини щодо купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна, який оформлений договором від 25.11.1999 року.

Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення, оскільки договір купівлі-продажу укладений у 1999 році.

Відповідно до ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК України 1963 року).

Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно ( ст. 225 ЦК України 1963 року)

Відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦК України (1963 року) не може бути предметом договору купівлі-продажу нерухоме майно, яке не є об`єктом права власності продавця на момент укладення договору.

Зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.( ст. 161 ЦК України, 1963 року.)

Згідно зі ст. 227 ЦК України договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевого Ради народних депутатів.

Суд встановив, що 25 листопада 1999 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купив квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а.с.2).

Відповідно до п. 3 зазначеного договору, продаж цей вчинено за 5334 гривень, які продавець отримав від покупця до підписання цього договору (а.с.2).

Договір купівлі-продажу квартири від 25 листопада 1999 року нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ващук В.Ф. і зареєстрований в реєстрі за №3904.

Обґрунтовуючи позовну вимогу, ОСОБА_1 вказує, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 не сплатив йому повної вартості проданої квартири, а тому порушив істотні умови договору. Внаслідок такого істотного порушення він не мав змоги купити собі інше житло.

Статтею 228 ЦК України 1963 року передбачено, що продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами.

Якщо покупець на порушення договору відмовиться прийняти куплену річ або заплатити за неї встановлену ціну, продавець вправі вимагати прийняття речі покупцем і оплати ціни, а також відшкодування збитків, завданих затримкою виконання, або, з своєї сторони, відмовитись від договору і вимагати відшкодування збитків ( ст.232 ЦК України 1963 року).

Відтак діючим на той час законодавством у випадку не оплати ціни за проданий товар було передбачено можливість продавця відмовитись від договору і вимагати відшкодування збитків, а не ставити питання про розірвання такого договору.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. ( ч. 1 ст. 5 ЦПК України)

За таких обставин вимоги позивача про розірвання договору купівлі-продажу на ґрунтуються на вимогах законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин є безпідставними, а тому не підлягають до задоволення.

Суд першої інстанції помилково застосував до даних правовідносин норми Цивільного кодексу України в редакції від 01.01.2004 року, а тому мотивувальна частина рішення суду в частині застосування норм Цивільного кодексу підлягає зміні.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що укладаючи спірний договір, сторони погодили всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу квартири.

Зокрема пунктом 3 Договору( а.с 2) передбачено, що продаж вчинено за 5334 гривні, які Продавець отримав від Покупця до підписання цього договору.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що після укладення спірного правочину за відповідачем зберігалося зобов`язання сплатити йому частину вартості проданої квартири, в тому числі, умов та строків такого зобов`язання.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що після укладення оспорюваного договору між сторонами продовжували існувати будь-які правовідносини, що стосуються предметі даного договору.

Суд першої інстанції підставно не прийняв, як доказ копію рішення Луцького міського суду Волинської області від 25 квітня 2001 року в справі 2-1554/2001, яким позивач обґрунтовував не виконання ОСОБА_2 умов укладеного договору, з підстав неналежного оформлення такого рішення, відсутності на ньому гербової печаті суду та відомостей про набрання рішенням законної сили.

Вирішуючи питання про можливість прийняття визнання позову відповідачем, суд, керуючись положеннями ч.4 ст.206 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відмову у прийнятті визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання суперечить Закону та не може слугувати підставою для задоволення позову.

ОСОБА_2 у випадку зацікавленості повернення квартири по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не позбавлений можливості вирішити дане питання у позасудовому порядку, шляхом укладення відповідного правочину у передбачений законом порядок.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.( ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Позивач не обґрунтував та не довів, які його законні права порушені, не визнаються або оспорюються, при тому що відповідач в суді першої інстанції визнавав позовні вимоги та у відзиві на апеляційну скаргу просив її задовольнити.

Доводи апеляційної скарги про підставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, ухваливши по суті правильне рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Тому мотивувальну частину рішення суду необхідно змінити з урахуванням висновків , сформульованих цій постанові.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року в даній справі змінити в частині мотивів відмови у позові, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий

Судді