Головуючий у І інстанції Курбанова Н.М. Єдиний унікальний номер 266/4713/14-ц
Номер провадження 22-ц/804/1033/20
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мальцевої Є.Є.,

Мироненко І.П.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах особи з інвалідністю з дитинства ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2019 року, ухвалене в м. Маріуполі Донецької області та повний текст якого складено 18 грудня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах особи з інвалідністю з дитинства ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - публічне акціонерне товариство з газопостачання та газифікації «Маріупольгаз», про встановлення порядку користування жилим будинком, усунення перешкод у встановленні додаткового газового обладнання та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року позивачі ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах особи з інвалідністю з дитинства ОСОБА_3 , і ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування жилим будинком, усунення перешкод у встановленні додаткового газового обладнання.

Після уточнення позовних вимог, в обґрунтування позову зазначали, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить відповідачці ОСОБА_4 на підставі договору дарування. У спірному будинку вони постійно проживають та зареєстровані як члени сім`ї колишнього власника ОСОБА_5 , який був рідним батьком померлого чоловіка ОСОБА_1 Відповідачка зареєстрована за іншою адресою, у спірний будинок вселилася лише у 2001 році та з того часу встановила власний порядок користування жилим будинком, який перешкоджає їм користуватися в повному обсязі комунальними послугами, а також обладнати частину будинку, де вони проживають, додатковим опалювальним пристроєм, що порушує їх права та законні інтереси. Просили встановити порядок користування жилим будинком АДРЕСА_1 , виділивши їм в користування жилі кімнати: літ. 1-3 площею 6,3 м2, літ. 1-2 площею 14,3 м2, літ. 1 площею 8,75 м2, а інші кімнати залишити в користуванні відповідачки, а також зобов`язати останню не перешкоджати їм обладнати виділену площу додатковим газовим опалювальним пристроєм.

ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 01 серпня 1995 року, укладеного її рідним батьком ОСОБА_5 , який у 1999 році помер. Після смерті батька, без її згоди, у домоволодіння вселився її рідний брат ОСОБА_6 разом з дружиною та дітьми - позивачами за первісним позовом. ІНФОРМАЦІЯ_1 брат помер, проте члени його сім`ї, на її вимогу, відмовились виселитися з будинку та продовжують проживати в ньому до теперішнього часу, посилаючись на свою реєстрацію у домоволодінні. Оскільки вона є власником домоволодіння, а позивачі не є членами її родини, просила суд усунути перешкоди у користуванні нею своєю власністю - будинком АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах інваліда дитинства ОСОБА_3 , і ОСОБА_3 звільнити спірний будинок від належного їм майна, передавши їй ключі, виселити останніх із домоволодіння та визнати такими, що втратили право користування ним.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах інваліда дитинства ОСОБА_3 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Припинено право ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 користування будинком АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах інваліда дитинства ОСОБА_3 , ОСОБА_3 звільнити жилий будинок АДРЕСА_1 від належного їм майна та передати ключі від домоволодіння ОСОБА_4 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , яка діє в інтересах особи з інвалідністю з дитинства ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову ОСОБА_4 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачкою не доведено факту створення позивачами перешкод у користуванні власністю, не надано доказів на підтвердження систематичного руйнування, псування житлового приміщення або використання його не за призначенням. Також не надано доказів, що у них є інше житло. Зазначала, що ствердження ОСОБА_4 про те, що вона після смерті ОСОБА_6 пропонувала їм виселитися є необґрунтованими. До вселення відповідачки у спірний будинок у 2011 році вона доглядала за домоволодінням, оплачувала комунальні послуги, робила необхідний ремонт.

У своєму відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказувала на те, що проживання позивачів в її будинку порушує її права, оскільки вона позбавлена можливості вселитися у спірну частину будинку, розпорядитися ним. В будинок позивачі вселилися без її згоди після смерті батька ОСОБА_5 , вони не є членами її сім`ї, договору найму з ними не укладала та згоду на реєстрації в будинку не давала. Рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч.ч. 1, 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені основного позову не оскаржується, у зв`язку із чим рішення в цій частині не переглядається в силу вимог статті 367 ЦПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування, укладеного 01 серпня 1995 року між нею та ОСОБА_5 , є власником домоволодіння АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 24-26).

З копії облікової книги для прописки громадян вбачається, що у спірному домоволодінні проживають та зареєстровані: ОСОБА_1 з 04.09.1993 року постійно, її донька ОСОБА_3 , син ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (том 1, а.с. 14-17). З 23.07.1986 року був зареєстрований чоловік позивачки ОСОБА_6 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (а.с. 15, 28).

Також було встановлено, що на час реєстрації ОСОБА_6 та членів його сім`ї в спірному будинку, його власником був ОСОБА_5 , який ІНФОРМАЦІЯ_3 помер (том 1, а.с. 24-25, 27) та який був батьком ОСОБА_6 і ОСОБА_4 .

З постанови про закриття кримінального провадження слідчого СВ Приморського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області від 26.04.2013 року та з повідомлення про виселення та зняття з реєстрації від 18.12.2014р. встановлено, що з боку позивачів завдаються перешкоди у користуванні належним відповідачці ОСОБА_4 житлом та на її вимогу виселитися з будинку відмовились. Опитана під час досудового розслідування ОСОБА_4 показала, що з 1999 року між нею та братом ОСОБА_6 існувала домовленість про умовний розподіл будинку, порядок проживання у ньому та оплату комунальних послуг (том 1 а.с. 29-30, 76-77).

З відповіді КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , відкрито два особистих рахунка, за №071-133, відкритий 01 лютого 2001 року на ОСОБА_4 , за №071-441, відкритий 01 травня 2009 року на ОСОБА_6 , який в березні 2013 року був переоформлений на ОСОБА_1 (том 2 а.с. 42).

Згідно з договором про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення від 26.02.2013р., між КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» і ОСОБА_6 укладений договір надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення (а.с. 99).

З квитанцій про оплату комунальних послуг вбачається, що ОСОБА_1 сплачувала комунальні послуги за користування спірним будинком у травні-серпні 2010 року, січні 2011 року, лютому 2011 року, серпні 2012року (том 3 а.с. 103-104).

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не є членами сім`ї власника домоволодіння, спільним побутом із ним не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Між тим, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 , позивачі посилалися на те, що внаслідок його задоволення, вони фактично будуть позбавлені житла.

При вирішенні справи, суд першої інстанції, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 та виселяючи позивачів з будинку АДРЕСА_1 , обмежився лише положеннями закону, який врегульовує випадки припинення сервітуту (ст. 406 ЦК України) не врахувавши, що їх право на проживання хоча і втрачено у зв`язку із договором дарування будинку, за яким ОСОБА_5 подарував вказаний будинок ОСОБА_4 , але їх виселення покладе на них надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вони стануть безхатченками.

Висновок суду першої інстанції про те, що право користування позивачами спірним будинком припиняється із припинення права власності попереднього власника, оскільки вони вселені та набули право користування спірним будинком у 1993 році як член сім`ї власника житла, є правильним.

Визнання позивачів такими, що втратили право користування житлом буде мати наслідком їх виселення із спірного будинку.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18, при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

У цій справі, суд першої інстанції не надав оцінку та не встановив, чи ухвалене рішення належним чином збалансовує інтереси ОСОБА_4 , власника житла, яка в ньому зареєстрована та проживає, проте спірний будинок фактично розділений на дві окремі частини в яких проживають сторони та мають окремі особові рахунки, єдиним житлом позивачів є спірний будинок. Суд першої інстанції не врахував, що позивачі тривалий час проживали у будинку (більше 20 років), сплачували витрати на його утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, тобто вони мають тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом.

В той же час відповідачка ОСОБА_4 після отримання цього будинку у дар тривалий час в ньому не проживала та була обізнана про проживання позивачів у ньому, оскільки в будинку проживали її батько і брат із сім`єю (позивачами у справі).

Таким чином, апеляційний суд в цій справі приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , оскільки тривалий час проживання позивачів у спірному будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати цей будинок їх житлом в розумінні статті 8 Конвенції.

Оскільки у справі, що розглядається, відповідачка, прийнявши будинок у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знала про проживання в ньому позивачів - членів сім`ї колишнього власника цього житла, які не мають іншого житла, тому її право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах інваліда дитинства ОСОБА_3 , і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Отже, з огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_4 у дохід держави необхідно стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 365 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах особи з інвалідністю з дитинства ОСОБА_2 , - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2019 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 - скасувати.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 365 грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2020 року.

Судді В.М. Барков

І.П. Мироненко

Є.Є. Мальцева