Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1113/19
Провадження № 2/382/101/20
РІШЕННЯ

Іменем України

02 червня 2020 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кисіль О.А.

при секретарі Твердохліб Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготині Київської області справу за позовом Державного професійно-технічного навчального закладу "Яготинський центр професійно технічної освіти" до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , третя особа: Служби у справах дітей та сім`ї Яготинської районної державної адміністрації Київської області про стягнення заборгованості та виселення,

ВСТАНОВИВ

Директор державного професійно-технічного навчального закладу «Яготинський центр професійно-технічної освіти» звернувся до Яготинського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , третя особа: Служби у справах дітей та сім`ї Яготинської районної державної адміністрації Київської області про стягнення заборгованості та виселення, в котрій зазначено, що згідно угоди про тимчасове користування (на правах найму) житлової площі в гуртожитку № 2 державного професійно-технічного навчального закладу «Яготинський центр професійно технічної освіти» позивач надав ОСОБА_1 та її неповнолітньому сину ОСОБА_2 , в тимчасове користування житлове приміщення, а саме кімнату № НОМЕР_1 , загальною площею 34,73 кв.м., що розташована по АДРЕСА_3 . Однак, починаючи з моменту заселення до гуртожитку № 2 , що належить позивачу, ОСОБА_1 не в повному обсязі здійснює плату за найм та комунальні послуги, в зв`язку із чим у період з листопада 2017 року по травень 2019 року в ОСОБА_1 перед позивачем виникла заборгованість по сплаті за найм майна в розмірі 13124,39 грн.. Оскільки ОСОБА_1 у добровільному порядку борг не погасила, позивач просив стугнути з неї вищевказану заборгованість та судовий збір і виселити відповідачів із займаного ними приміщення.

В судове засідання представник позивача не з`явився, звернувся з заявою про розгляд спарви у його відсутність, позовні вимоги підтримав.

Відповідачка ОСОБА_1 направила до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги не визнала та зазначила, що заборгованість нею сплачена, квитанція про сплату заборгованості була додана до матеріалів справи, вона не має іншого місця проживання, як і її син.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи в його відсутність.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що в задоволенні вимог позивача необхідно відмовити виходячи із наступного.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем (а.с. 25-26, 55-58, 14-18, 22-23) та ОСОБА_1 було укладено угоду про тимчасове користування (на правах найму) житлової площі в гуртожитку № 2 Яготинського ЦПТО для проживання наймача та членів її сім`ї зі строком дії з 13.11.2017 року по 13.03.2018 року, з 14.11.2018 року по 14.11.2019 року (а.с..19-20). Об`єкти права власності: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно центру є державною власністю, що закріплене Міністерством освіти і науки України за центром, і перебуває у оперативному управлінні центру (а.с. 14-19, 20). Проте, в угоді про тимчасове користування (на правах найму) житлової площі в гуртожитку № 2 Яготинського ЦПТО для проживання наймача та членів її сім`ї (а.с. 19-20) не вказано місячні оплати за житлово-комунальні послуги згідно тарифів (оплати за житлову площу, тепло-, водо-, електропостачання та водовідведення). Щомісячна плата за вивезення сміття, витрат на послуги з утримання гуртожитку та прибудинкової території, витрат на теплову енергію, витрат на водопочання та водовідведення станом на 01.01.2019 року передбачені калькуляціями, наказом, які затверджені директором ДПТНЗ «Яготинський ЦПТО» 02.01.2019 року (а.с. 8-13, 26-30).

18.04.2019 року ДПТНЗ «Яготинський ЦПТО» надіслав на адресу відповідачки ОСОБА_1 лист-попередження (вих. № 3), з вимогою в десятиденний термін з дня отримання цього повідомлення здійснити погашення заборгованості за квартирну плату та комунальні платежі всього у сумі 13966,45 грн. (а.с. 24).

Відповідно до розрахунків позивача (а.с.21) заборгованість відповідачки за користування гуртожитком станом на 01.05.2019 року становить 13124,39 гривень.

З копії квитанцій вбачається, що ОСОБА_1 проплатила на рахунок Державного професійно-технічного навчального закладу "Яготинський центр професійно технічної освіти" заборгованість за комунальні послуги, що визначена відповідно до довідки про стан заборгованості станом на 01.05.2019 року (а.с.62).

П. 11 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498 передбачає, що наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані: своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом.

Крім того, положеннями п. 15 Примірного положення визначено, що особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Згідно ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму (ч. ч. 1 та 3 ст. 815 ЦК України).

Згідно ст. 821 ЦК України, договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. До договору найму житла, укладеного на строк до одного року (короткостроковий найм), не застосовуються положення частини першої статті 816, положення статті 818 та статей 822-824 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 820 ЦК України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму.

Положеннями ч. 2, 3 ст. 825 ЦК України визначено, що договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: 1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі понад два рази; 2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає.

Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї.

Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Згідно ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 826 ЦК України передбачені правові наслідки розірвання договору найму житла, а саме: у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

В той же час, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, п. 41).

А згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Нормою ст. 132 ЖК України встановлено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням (ч. 1). Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину (ч. 2). Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 ЖК України (випадки виселення із службового жилого приміщення), може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Особи, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, виселяються із спеціальних гуртожитків після поліпшення їх житлових умов у порядку, передбаченому законодавством, або після звільнення їх жилої площі, тимчасово заселеної іншими особами, чи після проходження відповідного курсу лікування.

Відповідно до ст. 19 ч. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. У тому числі забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, стосовно яких триває спір щодо підстав їх вселення у гуртожиток та/або підстав їх фактичного проживання у гуртожитку, до вирішення спору в досудовому або судовому порядку відповідно до ст. ст. 25 і 26 цього Закону.

Частиною 2 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав гуртожитків» передбачено, що виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до ч. 1 ст. 20 цього Закону.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п. 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел рішення від 13.05.2008 року у справі «McCannv. the United Kingdom», п. 50) (пп. 40, 41 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року).

У пункті 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 Конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п. 1 ст. 8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.1995 року у справі «Buckley v. the United Kingdom», п. 63).

Отже, у справі «Прокопович проти Росії» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі (незалежно від його правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб уважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим утручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У відповідності до правових позицій Європейського суду з прав людини в розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла та охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (Powell and Rayner v. the U.K.) від 21.02.1990 року, статус рішення - остаточне). Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gillow v. the U.K.) від 24.11.1986 року, статус рішення - остаточне), так і на наймача житла (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkos v. Cyprus) від 18.02.1999 року, статус рішення - остаточне).

Зокрема, пункт. 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції.

Втручання у право на повагу до житла має бути «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення зазначеної мети.

Відповідно до принципу 4 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення, вона повинна мати право на здоровий ріст і розвиток, з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері. Дитина повинна мати право на належне харчування, житло, розвиток і медичне обслуговування.

Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 року, передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п.2 дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Пункт 3 ст. 27 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 року, передбачає, що держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Відповідно до ст. 1 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року зобов`язання додержувати поваги до прав людини високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, враховуючи вище викладене, а також той факт, що відповідачка виплатила всю суму боргу, тому вимоги щодо стягнення заборгованості до задоволення не підлягають. При цьому, враховуючи вимоги ст. 825 ЦК України та той факт, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач завчасно повідомив відповідача про намір розірвати договір відповідно до ч. 3 ст. 825 ЦК України, а також вимоги ч. 2 ст. 825 ЦК України. Також, враховуючи, що відсутні відомості, що відповідачі чи неповнолітня дитина мають інше житло в матеріалах справи відстуні та з врахуванням вимог ст. 47 Конституції України, принципу 4 Декларації прав дитини ст. ст. 1, 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 року, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 76, 81, 89, 280-283, 258-259, 263, 265, 268, 354, 279, 141 ЦПК України, ст. ст. 311, 631, 810, 815, 818, 820, 821, 822-826 ЦК України, ст. ст. 109, 125, 128-130, 132 ЖК України, ст. ст. 1, 8, 46 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, Декларацією прав дитини, Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 року, ст. 2 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. ст. 19, 20 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав гуртожитків», суд

ВИРІШИВ:

В позові Державного професійно-технічного навчального закладу "Яготинський центр професійно технічної освіти" до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , третя особа: Служби у справах дітей та сім`ї Яготинської районної державної адміністрації Київської області про стягнення заборгованості та виселення, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі через Яготинський районний суд апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення повного рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), вище визначений строк продовжується на строк дії такого карантину.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, після проголошення повного рішення з урахуванням дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), вище визначений строк продовжується на строк дії такого карантину, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду, з урахуванням дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), вище визначений строк продовжується на строк дії такого карантину.

Повне рішення виготовлено17 червня 2020 року.

Суддя Кисіль О.А.