Справа № 27
Провадження № 22-ц/801/1726/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

27 жовтня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу особи, яка не брала участі в розгляді справи ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Кривенка Д. Т. в залі суду м. Липовець Вінницької області,

у цивільній справі № 136/524/19 за позовом ОСОБА_2 до Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . Позивач, будучи спадкоємцем першої черги спадкування, спадщину прийняла шляхом звернення до нотаріуса із заявою відповідного змісту та на частину спадкового майна належного спадкодавцеві їй було видано нотаріальні акти. Однак реалізувати свої спадкові права на майно, що було успадковане спадкодавцем після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та прийняте нею в силу діючого на час відкриття спадщини законодавства, позивач позбавлена можливості, оскільки відсутні документи на підтвердження факту проживання ОСОБА_3 із ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років як чоловік та дружина до часу відкриття спадщини, що підтверджують належність ОСОБА_3 до спадкоємців четвертої черги спадкування за законом, а також відсутні правовстановлюючі документи на підтвердження належності майна власнику. Вказані обставини стали підставою звернення до суду із вказаним позовом, в якому позивач просила суд встановити юридичний факт, від якого залежать її майнові права, а також визнати право на земельну частку (пай), яка перебувала у КСП «Україна», розміром 3,70 умовних кадастрових гектари, на території Зозівської сільської ради Липовецького району, що належало згідно сертифікату ВН №0252508 ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2019 року позов задоволено у повному обсязі.

Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживала однією сім`єю не менше п`яти років з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в АДРЕСА_1 , до часу відкриття спадщини.

Визнано за ОСОБА_2 право на земельну частку (пай), в розмірі 3,70 умовних кадастрових гектари, на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, яка перебувала у КСП «Україна» та яка згідно сертифікату ВН №0252508, що зареєстрований 10.04.1997 року за №208 та належала ОСОБА_4 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_4 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено факт проживання ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини як чоловік та дружина, отже позовна заява в цій частині обґрунтована та підлягає до повного задоволення.

Вирішуючи вимоги про визнання права власності на нерухоме майно та права на майно у порядку спадкування суд визнав доведеним, що ОСОБА_3 спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла, будучи спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом, отож в силу статті 1268 ЦК України, спадщина належить їй з моменту відкриття, у тому числі на вищевказане майно, що належало ОСОБА_4 . Також суд визнав доведеними обставини щодо прийняття позивачем спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , відтак позивач успадкувала право на майно належне ОСОБА_4 , утім позбавлена можливості реалізувати такі свої спадкові права в нотаріальному порядку, оскільки на житловий будинок відсутній правовстановлюючий документ, а на земельну частку (пай) втрачено сертифікат, що підтверджено матеріалами цивільної справи.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 21 серпня 2020 року подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що суд вирішив питання про її права та обов`язки, тому просить судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні вказаного позову відмовити.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що рішення суду є незаконним та несправедливим в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Суд взяв до уваги докази надані позивачем, яка подаючи докази, умисно приховала фактичні обставини, що позбавляють її права на спадкування. Відповідач також не повідомив суд про обставини, які виключають можливість позивача бути спадкоємцем після відкриття спадщини в зв`язку з насильницькою смертю спадкодавця ОСОБА_4 .

Вказала, що вона являється рідною сестрою спадкодавця ОСОБА_4 , після насильницької смерті якого відкрилась спадщина. Спадкодавець ОСОБА_4 помер від тяжких тілесних ушкоджень, які йому заподіяла його співмешканка ОСОБА_3 . Вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 06 грудня 2005 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 121 КК України і засуджено до 4-х років позбавлення волі. Після відкриття спадщини, вона, являючись рідною сестрою спадкодавця ОСОБА_4 , неодноразово зверталась до Зозівської сільської ради Липовецького району та до нотаріуса з приводу спадкування. Їй повідомили, що в зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування відбудеться за законом, тобто почергово, що передбачено статтею 1258 ЦК України. Відповідно до статті 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги являються діти спадкодавця, а у нього їх двоє дочка ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 . При спілкуванні з дітьми спадкодавця, їй стало відомо, що вони обоє, дочка і син від спадщини не відмовляються і збирають документи для її оформлення в установленому законом порядку.

За вище вказаних обставин вважає, що ОСОБА_3 та її дочка права на спадщину не мають. Однак Липовецький районний суд Вінницької області своїм рішенням визнав спадкоємцем спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_2 дочку ОСОБА_3 , співмешканки спадкодавця винної у його смерті, яка відповідно до чинного законодавства права на спадщину не має. Звертаючись до суду з позовом позивач ОСОБА_2 приховала від суду обставини смерті спадкодавця, відповідач Зозівська сільська рада Липовецького району визнала позов, а про обставини смерті спадкодавця також суду не повідомила.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2020 року, оскільки оскаржуване нею рішення ніяким чином не могло вплинути на її права та законні інтереси, так як судом не вирішувалось питання про спадкування майна після смерті ОСОБА_4 , саме ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , її представника адвоката Марковського О. В., та представника позивача, адвоката Діденко Н. П., перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша та друга статті 55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожної особи на звернення до суду.

Згідно з статтею 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Тобто, особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права і обов`язки цих осіб.

Проте цивільний процесуальний закон не конкретизує, хто ж саме є такі особи, яким чином суди повинні з`ясувати належність інших осіб до суб`єктів апеляційного оскарження.

З правового аналізу, вбачається, що стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в своїй постанові від 11.07.2018 у справі № 911/2635/17 наголошує на тому, що судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб.

У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, але й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Враховуючи викладене, особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційного оскарження, якщо доведуть, що суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та або (обов`язки) за таких умов: особа, яка не брала участь у справі ні особисто, ні через представника; зазначена особа володіє таким правом на предмет спору, який робить необхідним її залучення до участі в справі; порушення прав цієї особи ухваленим рішенням повинно бути реальним і в наявності.

Аналіз пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК вказує на те, що своїм рішенням суд вирішив питання про їх права та обов`язки, а не вирішить в майбутньому.

Отже особа, яка вважає себе спадкоємцем, має додати до апеляційної скарги докази, що вона вже вчинила дії на прийняття спадщини, а не має намір їх вчинити.

В обґрунтування свого права на апеляційне оскарження скаржник ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, посилається на те, що після відкриття спадщини, вона, являючись рідною сестрою спадкодавця ОСОБА_4 , неодноразово зверталась до Зозівської сільської ради Липовецького району та до нотаріуса з приводу спадкування. Разом з тим, відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги являються діти спадкодавця: дочка ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 , які від спадщини не відмовляються і збирають документи для її оформлення в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Згідно з статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу.

Однак ОСОБА_1 , яка вважає себе спадкоємцем другої черги, не додала до апеляційної скарги докази, що вона вчинила дії на прийняття спадщини.

Отже доводи скаржника щодо наявності у неї права на апеляційне оскарження рішення суду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, оскільки вона не надала суду належних та допустимих доказів вчинення нею дій, передбачених наведеними вище нормами матеріального права, спрямованих на прийняття спадщини після смерті її брата ОСОБА_4 .

Відповідно до пункту 3 частин першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

З огляду на наведене, наявні правові підстави для закриття апеляційного провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 362, ч. 2 ст. 381, ст. 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в розгляді справи ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2019 року у цивільній справі № 136/524/19 за позовом ОСОБА_2 до Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно.

Ухвала суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст ухвали складено 30 жовтня 2020 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник