Постанова

Іменем України

25 березня 2020 року

м. Київ

справа № 201/12922/15-ц

провадження № 61-39942св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2018 року у складі колегії суддів:

Макарова М. О., Демченко Е. Л., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про припинення права особи на частку у спільному майні, визнання права власності та виплату грошової компенсації.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником 45/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , з яких: 36/100 частин зазначеного домоволодіння належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 квітня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кривцовою А. І., зареєстрованого у реєстрі за № 10-510, та 9/100 - на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 червня 2001 року. Відповідачу ОСОБА_2 (рідна сестра позивача) на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 червня 2001 року, на праві власності належить 9/100 частин зазначеного домоволодіння, які разом з частинами, що належать позивачеві, фактично становить квартиру № 2. Решта (46/100 частин) домоволодіння АДРЕСА_1 , становить квартиру № 1 та належить третім особам.

Унаслідок стійких неприязних відносини, що склалися між ним та відповідачем починаючи з 2000 року, спільне користування нерухомим майном не є можливим, виділити у натурі ОСОБА_2 9/100 частин спірного домоволодіння, з технічних причин не вбачається можливим.

Відповідач має у приватній власності інше майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , у якій зареєстрована та постійно проживає.

Посилаючись на те, що спільне користування домоволодінням є неможливим, частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, а припинення права на вказану частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки у неї є інше житло, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив відповідно до статті 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) припинити право ОСОБА_2 на 9/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , шляхом виплати їй грошової компенсації вартості 9/100 частин домоволодіння у розмірі 121 086,00 грн, та визнати за ним право власності на вказану частку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня

2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення відповідача усупереч його волі права власності на частку у спірному домоволодінні, є використанням одним із співвласників свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що є неприпустимим. Позивач не надав доказів на підтвердження того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов`язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов`язків, ОСОБА_1 було завдано ушкодження здоров`я, майнової шкоди, збитків тощо, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з такими діями ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави для припинення права ОСОБА_2 на 9/100 частин у спільному майні з виплатою їй грошової компенсації.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 на 9/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається із житлового шлакобетонного будинку літ. А-1, житловою площею 89,3 кв. м, загальною площею 168,4 кв. м, а також господарських будівель і споруд: цегляний сарай літ. Б, дерев'яну вбиральню літ. «В», металевий літній душ літ. И, цегляну вбиральню літ. Г, огорожі, споруди № 1-12, замощення І, ІІ, навіс літ. К.

Виплачено ОСОБА_2 компенсацію за 9/100 частин будинку АДРЕСА_1 у розмірі 121 086,00 грн, які внесено ОСОБА_1 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_2 на 9/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , з визнанням за ним права власності на зазначену частку спірного домоволодіння є обгрунтованими, оскільки за наявності умов, передбачені пунктами 1 та 3 частини першої статті 365 ЦК України, припинення права власності на частку у спірному домоволодінні, яка є незначною, не завдасть істотної школи інтересам ОСОБА_2 , ураховуючи, що вона має на праві власності інше нерухоме майно - частку у трикімнатній квартирі.

Узагальнені доводи касаційних скарг та аргументів інших учасників справи

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у якій вона просила скасувати постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2018 року та залишити в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 30 червня 2017 року,посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що її частка у спірному домоволодінні є незначною, оскільки вона за площею становить 12,56 кв. м, тобто фактично цілу житлову кімнату, а також, що припинення її права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам як співвласника. Вона має cім`ю, іншого постійного житла, яке б у цілому належало їй, вона не має (має лише частку), а тому має намір проживати у належній їй на праві власності частині домоволодіння АДРЕСА_1 , яку отримала у спадок, і незгодна на отримання грошової компенсації вартості своєї частки. Суд апеляційної інстанції не урахував, що відповідно до статті 41 Конституції України, примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього в повного відшкодування їх вартості. Сама по собі наявність між нею та позивачем конфліктів щодо користування спільним нерухомим майном, не свідчить про те, що їх провокує саме вона, а не

ОСОБА_1 .

У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому він просив поновити строк на подання відзиву на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на те, що копію ухвали про відкриття касаційного провадження та копію касаційної скарги отримав 10 жовтня 2018 року, а тому не мав змоги надати відзив у встановлений судом строк, до 03 жовтня 2018 року.

Наведені відповідачем обставини є поважними причинами несвоєчасного подання відзиву на касаційнускаргу, а тому суд касаційної інстанції вважає можливим продовжити ОСОБА_1 строк для поданнявідзиву на касаційнускаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,та приєднатийого до матеріалівсправи.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначив про те, що те, що суд апеляційної інстанції з урахуванням фактичних обставин справи правильно застосував норми матеріального права та дійшов правильного висновку про наявність, передбачених положеннями статті 365 ЦК України підстав для припинення права відповідача на її частку у спірному домоволодіння, а тому просив залишити без задоволення касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного-процесуального кодексу (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить 45/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , з яких:

- 36/100 частин належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 квітня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кривцовою А. І., зареєстрованого у реєстрі за № 10-510;

- 9/100 частин належить йому на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська

від 12 червня 2001 року.

Відповідач ОСОБА_2 на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 червня 2001 року, є власником 9/100 частин зазначеного домоволодіння.

Домоволодіння у цілому складається з житлового шлакобетонного будинку

літ. А-1, житловою площею 89,3 кв. м, загальною площею 168,4 кв. м, а також господарських будівель і споруд: цегляний сарай літ. Б, дерев'яна вбиральня

літ. «В», металевий літній душ літ. И, цегляна вбиральня літ. Г, огорожі, споруди № 1-12, замощення І, ІІ, навіс літ. К.

Решта (46/100 частин) у спірному домоволодінні становить квартиру № 1 та належить третім особам: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Згідно з висновком експерта від 07 жовтня 2016 року № 1631/1632-16 за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, власнику 9/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 ( ОСОБА_2 ) доводиться на ідеальну частку 12,56 кв. м, до складу якої входить як житлова, так і допоміжна площа, що відповідно вимог державних будівельних норм (далі - ДБН) (пункти 2.22, 2.24, 2.27, 2.9, 2.30 ДБН В. 2.2-15-2005 «Будівлі і споруди. Житлові будівлі. Основні положення» та пункт 12.3.5 ДБН В. 3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт») недостатньо для виділу в натурі власнику 9/100 часток (необхідно не менше

30 кв. м), а розмір площі, який доводиться на ідеальну частку 12,56 кв. м менший від нормативної площі на 58 процентів (12,56/30), що не відповідає вимогам ДБН, виділити у натурі 9/100 часток домоволодіння з відступом від ідеальних часток технічно неможливо. Варіанти такого виділу із зазначенням переліку робіт, які необхідно буде виконати для переобладнання домоволодіння - у разі відступу від ідеальних часток, та розміру грошової компенсації при відступі від ідеальних часток експертом не розроблялися.

Ринкова вартість 9/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , а момент вирішення спору (вересень 2016 року) становить 121 086,00 грн.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358

ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26

ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2013 року, ухваленій у справі

№ 6-37цс13 зазначав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позовних вимоги про припинення права власності відповідача на 9/100 частин у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , з визнанням права власності на зазначену частку за ОСОБА_1 , та з одночасним відшкодуванням відповідачу вартості її частки, суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що належна ОСОБА_2 частка (9/100 частин домоволодіння) не може бути виділена їй у натурі, оскільки є незначною, між сторонами існують конфліктні відносини, що унеможливлює їх спільне користування нерухомим майном, а тому наявні визначені частиною першою статті 365 ЦК України підстави для припинення права власності відповідача на частку у спільному майні з виплатою їй грошової компенсації.

Конструкція норми статті 365 ЦК України не передбачає отримання згоди співвласника на припинення його права на частку у спільній частковій власності з одержанням від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, тоді як гарантією дотримання його прав виступає попереднє внесення співвласником, який заявив вимогу про припинення його права на частку у майні, вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не з`ясував, чи не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача припинення її права на частку у спільному майні, ураховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини, зокрема, що вона не проживає у спільному домоволодінні, не несе витрат на його утримання та має у власності інше житло, є непереконливими. Зазначені обставини були предметом перевірки та оцінки суду апеляційної інстанції, який їх обгрунтовано спростовував.

Твердження заявника про те, що апеляційний суд не перевірив наявність створення нею перешкоди у користуванні спільним майном, не є переконливими, оскільки доказів, які б спростували зазначені обставини відповідач не надала, і не заперечувала наявність між нею та відповідачем конфліктних відносин, що унеможливлює спільне володіння і користування майном.

Оскільки ідеальна частка відповідача у спірному домоволодінні на 42 проценти менша від нормативної площі, що унеможливлює виділення її в натурі

ОСОБА_2 , навіть за умови відступу від ідеальних часток співвласників, що свідчить про її незначний розмір, спільне користування сторонами зазначеним нерухомим майном є неможливим, і припинення частки не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, висновок апеляційного суду про припинення права власності ОСОБА_2 на частку у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , з виплатою їй грошової компенсації є законним та обгрунтованим.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, визначених статтею 400 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак