Справа № 663/3072/19
Провадження № 2/663/32/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Скадовськ Херсонської області

Скадовський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого, судді Пухальського С. В.,

секретаря судового засідання Радіонової О. Ю.,

представника позивачки - адвоката Колесника К. А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Лічман О. М.,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справи за позовною заявою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Колесник Костянтин Анатолійович до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про позбавлення особи права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою в обґрунтування вимог якої представник зазначив, що на підставі Договору купівлі-продажу від 17.11.2005, ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 .

У той же час, попередній власник будинку ОСОБА_1 проживає і надалі у вказаному будинку, відмовляючись змінити місце реєстрації у добровільному порядку.

З наведених підстав, посилаючись положення статті 41 Конституції України, статей 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), в позовній заяві висловлено прохання позбавити ОСОБА_1 права користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (т. 1 а.с. 28-29).

Ухвалою суду 14 листопада 2019 року постановлено здійснити перехід від розгляду за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження по даній цивільній справі (т. 1 а.с. 38).

21 листопада представником позивачки подано заяву про зміну предмету позову шляхом розширення позовних вимог, в якій зазначив, що попередній власник і надалі проживає у спірному житловому будинку, відмовляючись змінити місце реєстрації добровільно та виселитися. Тому просив позбавити ОСОБА_1 права користування житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації місця проживання та виселити ОСОБА_1 з вказаного житлового будинку (т. 1 а.с. 42-44).

02 грудня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні заявлених позивачкою вимог у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Таку позицію обґрунтовував зокрема тим, що позивач замовчує, що спірний будинок було придбано під час шлюбу, та не наводить ряд обставин, як укладався вищезазначений договір купівлі-продажу. І якими були додаткові умови, в тому числі і умови стосовно проживання Відповідача в цьому будинку.

Зокрема вказує, що на час подання відзиву в Скадовському районному суді Херсонської області розглядається справа № 663/3281/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. І будинок в якому проживає відповідач є предметом цього спору, а позивач по справі про поділ майна подружжя ОСОБА_2 не бажає виселяти свого рідного брата, який пішов йому і його дружині на зустріч давши згоду на заставу свого будинку для отримання коштів у кредит, а в подальшому передав ці кошти позивачці та її чоловіку ( ОСОБА_2 ) для купівлі земельної ділянки і будівництва на ній будинку.

Позивач замовчує, що між нею її чоловіком та відповідачем була укладена розписка наступного змісту: ОСОБА_2 в присутності та за згодою дружини ОСОБА_5 , взяли в борг у ОСОБА_1 , кошти у сумі 12 750 доларів США. Кошти взяті в борг з метою купівлі земельної ділянки та будівництва будинку у м. Скадовськ. Сторони домовились, що кінцевим строком повернення коштів є 24 листопада 2020 року. До повного повернення взятих у борг коштів, ОСОБА_6 буде проживати у купленому нами будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .

Кошти отримані в кредит з цього будинку повинні були піти на купівлю земельної ділянки в м. Скадовськ та будівництво на ній іншого будинку.

Умови розписки на сьогодні не виконано, кошти, які позивач брала в борг у відповідача ще не повернуто. Тому позивач немає ніякого права просити суд позбавити відповідача права на користування приміщенням поки не виконає умови, які зазначені в розписці, а саме не поверне йому кошти, які брала в борг. А до тих пір відповідач має право проживати у спірному будинку (т. 1 а.с. 66-68).

04.12.2019 до суду подано відповідь на відзив, в яких представник позивачки посилаючись на невідповідність дійсності доводів сторони відповідача, просив задовольнити заявлені позовні вимоги (т.1 а.с. 74-75).

Ухвалою від 04 грудня 2019 року до участі в справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 77-78).

Ухвалами суду від 15 січня 2020 року: відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження по справі; витребувано докази; по справі постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 1 а.с. 113-114, 117-118, 120-121).

Ухвалою суду від 10 червня 2020 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Колесник Костянтина Анатолійовича про постановлення окремої ухвали, відмовлено (т. 2 а.с. 64-67).

03 червня 2020 року представником позивачки подано позовну заяву про зміну предмету позову, в якій, з урахуванням непередбачуваності судової практики, виключно у разі відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_1 , висловлено прохання визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного будинку від 17.11.2005, кредитний договір від 23.11.2005, укладений ОСОБА_3 із ПАТ «КБ «Надра», договір іпотеки від 23.11.2005, укладений тими ж сторонами, договори про відступлення прав вимоги від 07.10.2019, укладені між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 58).

У відповідності з пунктом 2 частини 2, частиною 3 статті 49 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Оскільки розгляд справи проводиться в порядку загального позовного провадження, а представником позивачки збільшено розмір позовних вимог, а фактично змінено предмет заявленого позову, як зазначено у відповідній заяві на випадок відмови у задоволенні первісних вимог, що суперечить процесуальному закону, до того ж вказана заява подана після закінчення підготовчого засідання, суд розглядає справу в межах вимог заявлених позивачкою, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, в редакції дійсній до підготовчого засідання, про що також роз`яснено представнику позивачки під час судового засідання 10.06.2020.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та заяві про зміну предмету позову від 14.11.2019.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа підтримав позицію сторони відповідача та висловив прохання відмовити у задоволенні заявлених позивачкою вимог.

Заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, на підставі принципу змагальності сторони учасники справи з метою ухвалення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують, або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу від 17.11.2005 зареєстрований в реєстрі за № 4403 являється власником будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 4-8).

Як вбачається із копії довідки Скадовської міської ради Скадовського району Херсонської області від 10.07.2018, місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: будинок АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 12).

31.05.2018 представником ОСОБА_3 спрямовано на адресу місця проживання ОСОБА_1 повідомлення від 30.05.2018, в якому в тому числі висловлено прохання звільнити належне ОСОБА_4 на праві власності житло - будинок АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 46).

До відзиву представником відповідача додано копію розписки від 24.11.2005, за змістом якої « ОСОБА_2 в присутності та за згодою його дружини ОСОБА_5 , взяли в борг у ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , кошти у сумі 12 750 доларів США. Кошти взяті в борг з метою купівлі земельної ділянки та будівництва будинку у м. Скадовськ. Сторони домовились, що кінцевим строком повернення коштів є 24 листопада 2020 року. До повного повернення взятих у борг коштів, ОСОБА_6 буде проживати у купленому ними будинку, за адресою: АДРЕСА_1 ». Вказана розписка посвідчена головою Брилівської селищної ради Цюрупинського району Херсонської області Крамаренком П. В. (т. 1 а.с. 69).

Разом з тим, як вбачається із відповіді в.о. старости Брилівського старостинського округу від 17.12.2019, ОСОБА_8 обіймав посаду Брилівського селищного голови з 15.04.2002 (рішення І сесії Брилівської селищної ради XXIV скликання від 15.04.2002) і по 25.12.2004 (дострокове припинення повноважень згідно його заяви рішення 14 позачергової сесії Брилівської селищної ради XXIV скликання від 25.12.2004 за № 160).

Станом на 24.11.2005 посаду Брилівського селищного голови обіймав ОСОБА_9 , з 23.03.2005.

Повноваження у засвідченні підписів та ведення нотаріальних дій по Брилівський селищній раді з 2002 по 2006 рік належали секретарю селищної ради Пархомюк В. В. Брилівський селищний голова на мав повноважень на засвідчення документів, заяв, розписок.

У справах Брилівської селищної ради з 24.11.2005 відсутня інформація про видачу Брилівським селищним головою ОСОБА_9 ( ОСОБА_8 ), документу у вигляді засвідчення розписки ОСОБА_2 та ОСОБА_10 про отримання боргу ними від ОСОБА_1 за вихідним № 810 або 310, що також підтверджується копією журналу (т. 1 а.с. 125-146).

За встановлених обставин, суд визнає розписку від 24.11.2005 на зміст якої посилався відповідач в обґрунтування позиції щодо заявленого позову, недопустимим доказом, тому не бере до уваги її зміст.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно вимог частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном.

У відповідності до частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право члена сім`ї власника житлового будинку, який не є співвласником на користування цим будинком, відповідно до статті 156 ЖК України, обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному житлі.

ОСОБА_1 не є членом сім`ї власника будинку і не перебуває з власником будинку у сімейних відносинах.

Як зазначено у висновках постанови Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16 січня 2012 року виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно вимог частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Право власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Оскільки виникнення права власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника житла права власності на цей будинок, припинення прав власності особи на будинок припиняє його право на користування житлом. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом як попереднім власником.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірний житловий будинок позивачкою набуто правомірно, що не спростовано під час судового розгляду, її право власності оформлено та зареєстровано у встановленому законом порядку.

За таких обставин, припинення права власності на житло, має наслідком припинення права користування житлом у колишнього власника.

Як убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.11.2019, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/10 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 49-53).

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову в частині виселення відповідача зі спірного житлового будинку, який останній добровільно відчужив, маючи у власності інше помешкання, що за обставин цієї справи є пропорційним заходом, спрямованим на захист права власності позивачки.

Вирішуючи питання обґрунтованості позовної заяви в частині вимоги про позбавлення ОСОБА_1 права користування спірним житловим будинком шляхом зняття з реєстрації місця проживання, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон) реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі.

Частиною 1 статті 7 вказаного Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Оскільки, питання про зняття з реєстраційного обліку відноситься до компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. При цьому рішення суду про виселення відповідача є підставою для зняття його з реєстраційного обліку.

З огляду вищенаведеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Доводи представника відповідача, що спірний житловий будинок є спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 й останній являючись братом відповідача не бажає його виселяти з будинку, висновків суду не спростовують, так як у випадку прийняття судом рішення в межах іншої справи про визнання житлового будинку спільним майном подружжя, інший співвласник на власний розсуд може використовувати належну йому частину нерухомого майна, в тому числі на вселення до нього відповідних осіб.

Посилання відповідача на сплату ним платежів за комунальні послуги надані за адресою спірного житлового будинку, копії яких наявні в матеріалах справи (т. 1 а.с. 242-250, т. 2 а.с. 1-17), не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні позовної заяви в частині його виселення із житлового будинку, оскільки відповідач тривалий час проживає у вказаному житловому будинку й відповідно для власних потреб користувався комунальними послугами, які ним же і були оплачені.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий пропорційно розміру та кількості задоволених позовних вимог.

Витрати позивачки на професійну правничу допомогу в сумі 35 000 грн. та пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її в сумі 5000 грн., згідно попереднього розрахунку судових витрат, наведеного у заяві про зміну предмета позову (т. 1 а.с 42-44), не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку із чим у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх стягнення з відповідача.

При цьому, представник позивачки у строки встановлені частиною 8 статті 141 ЦПК України не заявляв про намір подати докази на підтвердження понесених судових витрат.

Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-81, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з житлового будинку АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовної заяви в частині вимоги про позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації місця проживання - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Херсонського апеляційного суду безпосередньо або через Скадовський районний суд Херсонської області з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до пункту 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо апеляційного оскарження судового рішення продовжуються на строк дії такого карантину.

Повне судове рішення складено 16 червня 2020 року.

Суддя Скадовського районного суду

Херсонської області Пухальський С. В.