Номер провадження: 22-ц/813/3131/20
Номер справи місцевого суду: 504/3697/17
Головуючий у першій інстанції Барвенко В. К.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_3 , на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Барвенка В.К. 25 липня 2019року у м. Доброслав Одеської області, -

встановила:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 1-8).

В обґрунтування позову посилалася на те, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності житловим будинком за іншими особами не встановлено.

Зі згоди власника у цьому будинку проживає син позивачки - ОСОБА_4 разом із дружиною - ОСОБА_3 та їх дітьми. Відповідачі, проживаючи в будинку, не приймають участі в його утриманні, ремонті та оплаті комунальних платежів, чим завдають значних матеріальних збитків. Проживання позивача разом з відповідачами є нестерпним, оскільки останні псують майно та погрожують позивачу.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 квітня 2019 року залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення ОСОБА_4 (а.с. 139).

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 липня 2019 року узадоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 174).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 систематично вчиняються дії - а саме, застосовуються погрози, образи, вчиняється психологічне насильство у сім`ї, які роблять неможливим для інших проживання з ними та перешкоджають позивачу користуватись будинком(а.с. 177-183).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

У вказаному будинку, зі згоди власника ОСОБА_1 , проживає син останньої - ОСОБА_4 разом із дружиною ОСОБА_3 та їх неповнолітніми дітьми - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Пред`являючи позов, позивач виходила з того, що оскільки відповідач ОСОБА_3 відмовляється добровільно звільнити спірний будинок, то відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Однак, колегія суддів враховує, що згоду на проживання у спірному будинку сина та членів його сім`ї було надано саме власником спірного житла - позивачем ОСОБА_1 , і її волевиявлення було направлено на надання права користування не тільки своєму синові, а також і членам всієї його сім`ї, у тому числі дружині і неповнолітнім дітям, які є онуками позивача.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж, по суті, захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вирішуючи спори про право користування житловим приміщенням осіб, які вселилися до наймача (власника), суд повинен з`ясувати, чи дотриманий установлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача (власника), чи зареєстровані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем (власником) спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем (власником) і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. Указана правова позиція викладена в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 №2 (зі змінами).

При цьому, як роз`яснив Пленум ВСУ в п.15 Постанови «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 №9, наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Крім того, відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача (власника) на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування житловим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 , зі згоди власника, на законних підставах вселилась у будинок, що належить позивачці, постійно там проживає разом зі своєю родиною, і наявність реєстрації відповідача за іншим місцем ( АДРЕСА_2 , - гуртожиток, який знаходиться у непридатному для проживання стані), де остання не проживає, не може бути обставиною, яка скасовує законне право користування житловим приміщення, у якому проживають ОСОБА_3 , її чоловік та неповнолітні діти.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Таким чином, у даному випадку у відповідачів виникло право користування чужим майном (сервітут).

Згідно п.4 ч.1 ст.406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Однак враховуючи, що підстава надання сервітуту - згода позивача на вселення до спірної квартири відповідача є дійсною, колегія суддів доходить до висновку, що відсутні підстави для припинення сервітуту з підстав, визначених п.4 ч.1 ст.406 ЦК України.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що між позивачем у справі та її сином існує спір щодо визначення права власності на спірний будинок.

Так, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 були власниками квартири АДРЕСА_3 .

В листопаді 1994 року, коли ОСОБА_4 відбував покарання в установі ЮГ-311/51, до нього звернулася позивач із пропозицією продати спільну квартиру, а на одержані гроші побудувати житловий будинок на дві частини з різними входами. Ці обставини підтверджуються листом ОСОБА_1 від 25 листопада 1994 року, та договором купівлі- продажу квартири від 27 червня 1995 року.

На вказану пропозицію матері ОСОБА_4 дав свою згоду та надав їй довіреність на продаж квартири, яку посвідчив начальник установи ЮГ-311/51 04 травня 1995 року.

27 червня 1995 року позивачка продала спільну квартиру, уклавши відповідний договір купівлі-продажу в державній нотаріальній конторі м. Южного.

Гроші від продажу квартири ОСОБА_1 витратила на будівництво житлового будинку на земельній ділянці, яка належала їй по АДРЕСА_1 .

Після звільнення ОСОБА_4 з місця відбування покарання, за згодою матері, останній став займатися будівництвом та ремонтом своєї частини будинку. Вказана частина будинку має свій окремий вихід та повністю відокремлена від частини будинку позивача. В окремій частині будинку ОСОБА_4 проживає з моменту звільнення у 1997 році з установи ЮГ-311/51, і станом на день розгляду справи зі своєю сім`єю, яка складається з чотирьох осіб, а саме: дружини - відповідачки за позовом ОСОБА_3 та двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вважаючи порушеними свої права як співвласника житлового будинку, у липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовною заявою про скасування рішення Фонтанської сільської ради від 28 грудня 2000 року № 124 про визнання за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 та Свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними господарчими будівлями та спорудами від 19 січня 2001 року, та визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину житлового будинку під АДРЕСА_1 (справа № 504/2316/17). Справа по суті не розглянута.

З урахуванням викладеного, а також враховуючи правомірність користування житлом відповідача, яка базується на наданій згоді власника будинку - позивача у справі, колегія суддів погоджується із висновком суду про необґрунтованість вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом виселенняОСОБА_3 зі спірного будинку.

Крім того, у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами і іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Матеріали справи не містять належних доказів того, що до відповідача були застосовані судом, прокуратурою чи органами внутрішніх справ відповідні заходи попередження систематичності порушення правил співжиття, а висновки суду не можуть грунтуватись на припущеннях.

Як вірно вказано у рішенні суду, звернення позивача до органів внутрішніх справ із відповідними заявами не є свідченням про порушення відповідачем правил співжиття, оскільки позивачем не надано жодного доказу щодо реагування правоохоронними органами по цим зверненням.

Суд, оцінивши надані позивачем докази щодо фактів порушення відповідачем правил співжиття, дійшов до вірного висновку, що жоден із доказів не підтверджує факту порушення відповідачем правил співжиття та їх систематичності, тривалості антигромадської поведінки відповідача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено наявності перешкод у здійсненні нею права власності щодо майна, яким є спірний будинок, оскільки, як вказувалось вище, відповідач є законним користувачем спірного будинку, а тому їй належать майнові права щодо користування будинком, які пов`язані з цим майном, та є відмінними від права власності.

Таким чином, зміст заявлених позивачем вимог фактично зводиться до позбавлення майнових прав відповідача ОСОБА_3 , як користувача спірного майна.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 систематично вчиняються дії - а саме, застосовуються погрози, образи, вчиняється психологічне насильство у сім`ї, які роблять неможливим для інших проживання з ними та перешкоджають позивачу користуватись будинком, оскільки на підтвердження вказаного апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу.

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичним доводам, викладеним у позовній заяві, які були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 липня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 02 квітня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе