Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі головуючої судді Яровенко Н.О. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк», третя особа: Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до АТ «Мегабанк», у якому просить: визнати недійсним кредитний договір № 105-604-850-2-18-Г від 08 серпня 2018 року разом із його невід`ємними частинами.

В обґрунтування позову зазначила, що 29.01.2018 р. між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №21-028-850-2-18-Г (з ануїтетними платежами), за яким банк надав йому споживчий кредит в розмірі 26936, 66 грн. на строк до 28.01.2020 р. під 15% річних. Зазначає, що при укладенні кредитного договору його було введено в оману, такий містить ряд незаконних та несправедливих умов, що на його думку є підставою для визнання правочину недійсним. Зокрема посилається на наступне: 1) банк не надав позивачу як позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту, а також не було надано достатньо часу для прочитання договору та ускладнювало те, що шрифт дуже дрібний, чим порушено ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»; 2) п. 2.8 кредитного договору та додатку №1 до кредитного договору, розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі - 2,5 % від суми кредиту сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця, що є порушенням ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»; 3) п.3.2.4 яким нав`язано необхідність «застрахувати своє життя на користь кредитодавця»; 4) порушення вимог ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних», а саме, позбавлення права на відізвання згоди на обробку персональних даних, так як у договорі встановлено фактично відсутність обмежень. Посилаючись на зазначені обставини та положення статей 203, 215, 216 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», просить позов задовольнити.

14 серпня 2019 року було відкрито провадження та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року клопотання позивача ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.

01 листопада 2019 р. представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останньою спростовано кожен із мотивів позивача, та відповідно посилаючись на незаконність і необґрунтованість позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову.

Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, приходить до наступного висновку.

08 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Мегабанк», правонаступником якого є АТ «Мегабанк», було укладено кредитний договір №105-604-850-2-18-Г (з ануїтетними платежами, відповідно до умов якого, позивач отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 58 411, 21 грн. на строк з 08 серпня 2018 року до 05 серпня 2022 року, зі сплатою 15 відсотків річних за користування кредитом. Загальна вартість кредиту на дату укладення договору становить 150412,40 грн. Додатком №1 до кредитного договору №105-604-850-2-18-Г від 08 серпня 2018 року є графік платежів загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит.

Умовами спірного договору передбачені права та обов`язки сторін, порядок повернення та нарахування процентів, особливі умови та відповідальність сторін.

Згідно з п.п. 5.5, 3.2.3, 4.1, 4.3 Договору, своїм підписом позичальник підтверджує, що з правилами, які розміщені на офіційному сайті банку www.megabank.ua та/або у відділеннях Банку, а також умовами Договору, ознайомлений і згодний. Шрифт тексту, що застосований у правилах, договорі та додатках до нього, жодним чином не ускладнюють його читання та розуміння змісту та суті цих документів. Укладення цього договору відповідає його інтересам, внутрішній волі та волевиявленню, а також підтверджує відсутність будь-якої умови чи обставини, які б позичальник вважав незрозумілими, обтяжливими для нього та такими, що порушують та позбавляють його прав, які він звичайно мав до укладення цього договору. Один оригінал цього договору із додатками, тарифами, паспортом споживчого кредиту ним отримані, з реальною процентною ставкою та загальною вартістю кредиту на дату укладення договору, а також графіками платежів у письмовій формі ознайомлений. Позивач зобов`язаний своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі(ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди)за договором на передбачених договором умовах. Повернення кредиту та сплата процентів за користування ним здійснюється щомісячними ануїтетними платежами передбаченими договором. Сплата ануїтетних платежів здійснюється позивачем щомісяця не пізніше останнього робочого дня звітного місяця. Нарахування процентів за користування кредитом проводиться з 1-го по останній календарний день звітного місяця, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році та процентної ставки, передбаченої договором. При цьому день видачі та день повернення кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів «факт/360»).

У відповідності до п.3.2.4 Договору, між сторонами укладено договір добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби та від нещасного випадку №105-604-18-Г-НВ/З від 08 серпня 2018 р., з умовами якого позивач погодився.

Окрім цього до укладення спірного Договору, позивачу було надано паспорт споживчого кредиту «Споживчий кредит готівкою» із Додатком №1 до паспорта споживчого кредиту із графіком платежів, із умовами якого позивач ознайомився, про що свідчать підписи останнього у наведених документах.

Згідно ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Так, відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, зазначених п.2 ч.1, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» встановлена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності.

Так, в позовній заяві позивач зазначив про те, що він уклав оспорюваний договір під впливом обману, оскільки до нього було застосовано нечесну підприємницьку діяльність, оскільки при укладанні оспорюваного договору в такий включено умови, які є несправедливими, що суперечить вимогам ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яку введено в оману.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено наданими доказами, позивач добровільно виявив бажання скористатися послугами відповідача та укласти оспорюваний договір.

Позивач як на обґрунтування своїх вимог посилається на ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», однак діюча редакція статті даного Закону не містила на момент укладення кредитного договору і не містить зараз у своєму складі частини другої. Таким чином, позивачем наведено не належне посилання на норму закону.

Відповідно до статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

ОСОБА_1 вказує в позовній заяві на те, що при укладенні оспорюваного правочину відповідач ввів його в оману, включивши у договір ряд незаконних та несправедливих умов.

Так позивач порушує питання щодо: розміру шрифту спірного договору, стягнення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, вимог страхування в кредитному договорі, надання згоди на обробку персональних даних, правил обслуговування клієнтів, надання інформації про споживчий кредит.

Дослідивши матеріали справи, твердження позивача наведені у вказаних вище пунктах не найшли свого підтвердження виходячи із наступного:

- відповідно до п.5.5 Договору, позивач своїм підписом підтвердив, що у нього відсутні застереження та зауваження щодо шрифту тексту Договору;

- п.3.2.4 Договору встановлено обов`язок укладення договору страхування, із умовами якого позивач погодився, що підтверджується його підписом у спірному Договорі, а також укладеним між сторонами договором добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби та від нещасного випадку №105-604-18-Г-НВ/З від 08 серпня 2018 р.;

- п.5.3 Договору позивач надав згоду на обробку персональних даних;

- відповідачем дотримано правила надання позивачу інформації про споживчий кредит встановлені ч.ч. 1, 2 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування», що підтверджується підписом позивача у паспорті споживчого кредиту «Споживчий кредит готівкою» із Додатком №1 до паспорта споживчого кредиту із розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки та графік платежів;

Окрім цього у п.3 позивач порушує питання щодо незаконного нарахування комісійної винагороди за послуги з обслуговування кредитної заборгованості, проте вказані твердження не відповідають дійсності з огляду на наступне.

Згідно п.2.8 Договору, за обслуговування кредитної заборгованості позичальник сплачує комісійну винагороду в розмірі 2,5% від суми кредиту. Комісійна винагорода сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця.

Кредитний договір №105-604-850-2-18-Г від 08 серпня 2018 року був укладений у відповідності до вимог Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року, який набрав чинності 10 червня 2017 року, норми якого не містять жодних заборон щодо встановлення кредитодавцем комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця, а лише зобов`язують їх надавати всю інформацію щодо загальних витрат споживача за споживчим кредитом.

При укладенні спірного Договору відповідачем в повному обсязі виконані вимоги Закону України «Про споживче кредитування», про що свідчить Додаток №1 до кредитного договору №105-604-850-2-18-Г від 08 серпня 2018 (з ануїтетними платежами), в якому викладено графік платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, у тому числі погашення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості.

Відповідно до п.3.2.3. Договору, позивач зобов`язаний своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі (ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди) за Договором на передбачених договором умовах. Відповідно до ст.4 Закону України «Про споживче кредитування» законодавство про споживче кредитування ґрунтується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо надання послуг споживачам.

Так, Національний банк України своїми листами (від 16 червня 2007 року №40-117/2093-6134, від 16 липня 2007 року №40-2429-7199) підтвердив правомірність запровадження банками комісії та включення її до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту. Зокрема, зазначено, що до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, можуть відноситися: відкриття поточого/карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, що наприклад, пов`язано з бажанням позичальника отримувати виписки за кредито/картковим рахунком, здійснення валютно-обмінних операцій, надання консультаційних, у тому числі юридичних послуг тощо.

Відповідно до п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Таким чином, відповідно до вказаного, до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві, відносяться, зокрема, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості.

Відтак, послуга, якою є комісія за обслуговування кредиту, вчиняється на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов`язань за цим договором, направлена на запобігання виникнення випадків прострочення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, а отже, не підпадає під визначення послуг, за які відповідач не може отримувати винагороду.

При підписанні кредитного договору ОСОБА_1 погодився з умовами даного правочину і прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання. В день підписання договору ним було отримано передбачену даним договором суму кредиту, а також отримано примірник правочину, що давало йому додаткову можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено у статті 15 Закону України «Про споживче кредитування».

Судом встановлено, що позивач протягом 14 календарних днів із заявою про відмову від договору про споживчий кредит до АТ «Мегабанк» не зверталася.

Таким чином, ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору була згідна з його умовами, не мала наміру розірвати його.

Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності процесу за статтею 10 ЦПК України.

Таким чином, дослідивши вищезазначений договір, суд прийшов до висновку, що посилання та твердження позивача на нечесну підприємницьку практику та несправедливі умови договору - не знайшли свого підтвердження. Даний договір відповідає вимогам закону, а тому правових підстав для його визнання недійсним, що передбачені статтями203та215 Цивільного кодексу України, а саме - невідповідності його вимогам Закону України "Про захист прав споживачів" відсутні.

За таких обставин та міркувань суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 12,13, 81, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Мегабанк» (, МФО 35162919, м. Харків, вул. Алчевських, 30) про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 30 січня 2020 року.

Суддя Н. О. Яровенко