Постанова

Іменем України

11 червня 2020 року

м. Київ

справа № 520/12378/13-ц

провадження № 61-39140св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 ,

третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2017 року у складі судді Калініченко Л. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 23 травня 2018 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , про виселення.

Позов обґрунтовано тим, що 06 серпня 2008 року між ПАТ «ПУМБ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Славутич-95» (далі - ТОВ «Славутич-95») було укладено кредитний договір, згідно із яким останнє отримало кредит у розмірі 2 600 000 доларів США на умовах визначених договором та зобов`язалося повернути його до 06 серпня 2010 року.

В цей же день, у забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Славутич-95» за вказаним кредитним договором, між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, згідно з яким остання передала в іпотеку банку належне їй домоволодіння з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

У зв`язку із невиконанням ТОВ «Славутич-95» зобов`язань за кредитним договором від 06 серпня 2008 року, ПАТ «ПУМБ» звернув стягнення па предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього та зареєстрував таке право у встановленому законом порядку.

Станом на час звернення стягнення на предмет застави у домоволодінні зареєстровані та фактично проживають відповідачі, які відмовляються його звільнити, у зв`язку із чим позивач просив виселити ОСОБА_2 та її дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 з житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Справа розглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 набула право власності на спірне домоволодіння на підставі договору дарування від 08 жовтня 2003 року, тобто домоволодіння, яке є предметом іпотеки було придбано іпотекодавцем не за кредитні кошти, тому відсутні підстави для виселення мешканців із спірного домоволодіння без надання їм іншого постійного житла.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 23 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «ПУМБ» залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2017 року.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі ПАТ «ПУМБ», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, в порушення загальних засад права власності передбачених національним законодавством, не захистили законних прав позивача, як власника спірного домоволодіння. Неправильно витлумачили статтю 109 ЖК Української РСР, оскільки надання іншого постійного житла відповідачам при виселенні з домоволодіння не є обов`язком позивача, а порядок надання іншого постійного житлового приміщення при виселенні громадян з нерухомості, яка придбана не за кредитні кошти, взагалі не передбачений. Крім того суди не врахували, що у власності ОСОБА_2 є інше житло, а саме ј та 1/8 частини квартири АДРЕСА_2 , яке, на час укладення договору іпотеки, було постійним місцем проживання відповідачів. Посилання судів на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-1484цс15, від 02 березня 2016 року № 6-3064 цс15, від 22 червня 2016 року № 6-197цс16, є помилковими, оскільки обставини справи викладені в них не є тотожними з обставинами цієї справи. Судами не застосовано до спірних правовідносин положення статті 116 ЖК Української РСР, яка мала бути застосована до спірних правовідносин, та не враховано ту обставину, що відповідачі самовільно без згоди позивача зайняли спірне домоволодіння. Також поза увагою судів залишилось те, що відповідачі зловживають наданими державою гарантіями недопущення порушення житлових прав, що призвело до порушення права позивача, як законного власника спірного домоволодіння, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи вимоги частини другої статті 109 ЖК Української РСР, суд при розгляді справи повинен був з урахуванням відповідних норм права (можливо, із залученням компетентних державних органів) вирішити в тому числі питання про виділення відповідачам іншого жилого приміщення. Натомість суди фактично ухилилися від виконання вимог закону, формально розглянули справу, не відновивши права позивача, чим порушили положення статті 19 Конституції України та статей 2, 12 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані рішення першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ПАТ «ПУМБ» здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК Українив редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзив на касаційну скаргу, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 06 серпня 2008 року між ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «Славутич-95» було укладено кредитний договір, згідно з яким ТОВ «Славутич-95» надано кредит у розмірі 2 600 000 доларів США на умовах визначених договором та поверненням зазначеної суми не пізніше 06 серпня 2010 року.

У забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Славутич-95» за кредитним договором, 06 серпня 2008 року між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_2 передала в іпотеку банку домоволодіння з надвірними спорудами, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із невиконанням ТОВ «Славутич-95» зобов`язань за кредитним договором ПАТ «ПУМБ» звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього та 27 червня 2013 року зареєстрував таке право у встановленому законом порядку, що підтверджується витягами із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Станом на час звернення стягнення на предмет іпотеки у домоволодінні зареєстровані та фактично проживають відповідачі: ОСОБА_2 та її діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

15 серпня 2013 року ПАТ «ПУМБ» направив відповідачам вимогу про виселення, яка була отримана ОСОБА_2 17 серпня 2013 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Однак, вимога позивача про звільнення домоволодіння у добровільному порядку відповідачами виконана не була.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, новий власник, який придбав житло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник зі своєю сім`єю, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни зокрема до статті 109 ЖК Української РСР, та викладено указану статтю в новій редакції.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При цьому за положеннями частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зроблено висновок, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналогічний висновок висловила і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_2 придбала у власність спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 до укладення кредитного договору та договору іпотеки, тобто іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали на те, що банк, порушуючи питання про виселення відповідачів зі спірного будинку, не надав відповідачам постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їх виселенням, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій справі.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного тлумачення статті 109 ЖК Української РСР спростовуються дослідженими судами матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що саме суд при розгляді справи повинен був вирішити питання про надання відповідачам жилого приміщення та можливо залучити для цього відповідні компетентні органи зводяться до неправильного розуміння заявником вимог чинного законодавства.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов`язками щодо предмета спору (стаття 11 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов`язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

ПАТ «ПУМБ» не порушувало перед судом питання щодо залучення до розгляду справи відповідних компетентних державних органів, у зв`язку із чим згідно вимог чинного на момент розгляду справи законодавства суди не мали можливості залучити інших осіб до розгляду даної справи за власної ініціативи.

Доводи заявника про те, що судами не враховано наявність у власності ОСОБА_2 іншого житла не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій.

Інші доводи касаційної скарги, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, оскільки зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українисуд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 23 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко