Справа № 569/4733/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Харечка С.П.,

при секретарі Гожа Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про зняття арешту та скасування заборони його відчуження,

ВСТАНОВИВ:

20 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду із позовом до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про зняття арешту та скасування заборони його відчуження.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що з повідомлення Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) він дізнався, що в них перебувало виконавче провадження ВП№23185830 з примусового виконання виконавчого листа №2-4502, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 12.10.2010 про звернення стягнення на дім та земельну ділянку загальною площею 479,50 кв. м., які розташовані за адресою АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаних предметів іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від його імені договору купівлі- продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу; стягнення з нього на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» 1730,00 грн. Під час здійснення вищезазначеного виконавчого провадження державним виконавцем на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження №23185830 від 08.10.2010 накладено арешт на його все нерухоме майно, яке зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №10600250. Вказує, що 27.02.2012 року виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, на даний час арешт майна боржника не знято. Так, 20.02.2020 року він звернувся до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) із заявою про зняття арешту, накладеного на все майно, що належить йому, яка залишена без належного реагування, оскільки відповідно до п.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні підстави для зняття арешту. Вважає вищевказану відмову безпідставною, незаконною та такою, що порушує його законні права. Зазначає, що між ним та ПАТ КБ Приватбанк 26 червня 2007 року, укладено договір (далі - Кредитний договір) №RОНРGK00030222, відповідно до якого він отримав споживчий кредит у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 74400,00 (сімдесят чотири тисячі чотириста дол. США 00 центів) на строк з 26 червня 2007 року по 25 червня 2037 року включно. Зазначає, що з метою забезпеченням виконання зобов`язань за даним договором також укладено договір іпотеки від 26 червня 2007 № RОНРGK00030222, відповідно до якого він надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 83,5 кв.м., жилою площею 45,7 кв.м., що належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.06.2007 р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. за реєстровим №2505, зареєстрованого 26.06.2007 в Державному реєстрі правочинів. Предмет іпотеки знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згодом між сторонами Кредитного договору 06 вересня 2016 року укладена Додаткова угода №1 до Кредитного договору № ROHPGK 00030222 від 26-06-2007 р. (далі - Додаткова угода № 1). За умовами Додаткової угоди № 1 сторони змінили валюту кредиту з долара США на гривню, встановили розмір заборгованості 10113037,35 грн., були прощені зобов`язання позичальника по сплаті основного боргу (курсових різниць) в розмірі 1399070,58 грн. та по сплаті процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) в розмірі 8118950, 27 грн. Відповідно до п.1.4. Додаткової угоди №1 він зобов`язався здійснити погашення кредиту, що не прощений банком (10113037,35 грн. - 1399070,58 грн. - 8 118 950, 27 грн. = 595016,50 грн.) в строк до 25 вересня 2017 року. В свою чергу, на виконання умов Додаткової угоди №1 він, сплатив банку непрощений кредит в повному обсязі у визначений даною угодою строк. Однак, на неодноразові його звернення до ПАТ КБ Приватбанку про надання інформації про стан рахунку та про видачу довідки про закриття всіх рахунків за Кредитним договором банк не реагував. З огляду на це він звернувся до суду за захистом свої прав. Так, 04 жовтня 2018 року Рівненським міським судом Рівненської області ухвалено рішення у цивільній справі №569/10588/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист порушеного права споживача та припинення правовідношення за умовами договору споживчого кредитування, яким позовні вимоги задоволені повністю. Рішення набрало законної сили 24 січня 2019 року. Таким чином, він вважає, що наявність записів в реєстрах щодо наявності обтяжень щодо нього є незаконними. У зв`язку з цим звернувся до суду з даним позовом.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подали суду відзив на позовну заяву, в якому вказали, що позовні вимоги не визнають повністю, в задоволенні позову просили суд відмовити.

Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ Приватбанк 26 червня 2007 року, укладено договір №RОНРGK00030222, відповідно до якого він отримав споживчий кредит у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 74400,00 (сімдесят чотири тисячі чотириста дол. США 00 центів) на строк з 26 червня 2007 року по 25 червня 2037 року включно.

З метою забезпеченням виконання зобов`язань за даним договором також укладено договір іпотеки від 26 червня 2007 № RОНРGK00030222, відповідно до якого ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 83,5 кв.м., жилою площею 45,7 кв.м., що належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.06.2007 р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. за реєстровим №2505, зареєстрованого 26.06.2007 в Державному реєстрі правочинів. Предмет іпотеки знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згодом між сторонами Кредитного договору 06 вересня 2016 року укладена Додаткова угода №1 до Кредитного договору № ROHPGK 00030222 від 26-06-2007 р. За умовами Додаткової угоди № 1 сторони змінили валюту кредиту з долара США на гривню, встановили розмір заборгованості 10113037,35 грн., були прощені зобов`язання позичальника по сплаті основного боргу (курсових різниць) в розмірі 1399070,58 грн. та по сплаті процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) в розмірі 8118950, 27 грн. Відповідно до п.1.4. Додаткової угоди №1 він зобов`язався здійснити погашення кредиту, що не прощений банком (10113037,35 грн. - 1399070,58 грн. - 8 118 950, 27 грн. = 595016,50 грн.) в строк до 25 вересня 2017 року.

На виконання умов Додаткової угоди №1 позивач, сплатив банку непрощений кредит в повному обсязі у визначений даною угодою строк.

04 жовтня 2018 року Рівненським міським судом Рівненської області ухвалено рішення у цивільній справі №569/10588/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист порушеного права споживача та припинення правовідношення за умовами договору споживчого кредитування, яким позовні вимоги задоволені повністю. Рішення набрало законної сили 24 січня 2019 року.

20.02.2020 позивач звернувся до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) із заявою про зняття арешту, накладеного на все майно, що належить йому, яка залишена без належного реагування, оскільки відповідно до п.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні підстави для зняття арешту.

Відповідно до статті 15 ЦІІК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п. 9 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно ч.1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до ч.2 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

За ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно з ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі, від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ст.. 447 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання позову) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом наведених положень Закону України «Про виконавче провадження» , в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За змістом статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положеннямЗакону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, за змістом наведених положень Закону, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у двох випадках: 1) випадку незавершеного виконавчого провадження; 2) або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного суду від 26.09.2019 року по справі № 607/3894/17, провадження № 61-34202св18.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права, як власника, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статтями 319, 321, 391 ЦК України.

За змістом поданої позовної заяви судом встановлено, що між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється.

В силу частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Однак, відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, крім випадків, зокрема нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження.

Як зазначено у відзиві державного відділу Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 14.04.2020 року, позивачем не сплачено виконавчий збір.

Тому ОСОБА_1 повинен був би звернутися до суду з скаргою в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не з позовною заявою про зняття арешту.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, яка викладена в Постанові Верховного суду від 26.09.2019 року по справі № 607/3894/17, провадження № 61-34202св18.

На підставі наведеного,ст. ст. 39, 40, 56, 59 Закону України «Про виконавче провадження» , ст. ст. 258-259, 263-266 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про зняття арешту та скасування заборони його відчуження відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач Рівненський міський відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), місце знаходження: 33000, м.Рівне, вул.. Замкова, 22а, .

Суддя: С.П. Харечко