ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3069/20 Справа № 185/3110/19 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики грошей, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 27.03.2018 року вона уклала з відповідачем договір позики грошей, згідно якого вона передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 768,00 грн. з умовою їх повернення до 09.04.2018 року. Договір було укладено у письмовій формі. Однак у визначений договором строк ОСОБА_1 грошові кошти не повернув. Згідно п. 4.2 укладеного договору позики грошей, у разі неповернення грошей в строк, який вказаний в договорі (п. 4.1) позичальник сплачує проценти за користування позикою у розмірі 10% в день від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем. Так як на момент звернення до суду з даним позовом сума неповернутого боргу складає 768,00 грн., проценти за користування грошовими коштами за період з 10.04.2018 року по 05.03.2019 року складають 25 344,00 грн. Крім того, 30.03.2018 року вона уклала з відповідачем договір позики грошей, згідно якого вона передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 638,00 грн. з умовою їх повернення до 12.04.2018 року. Договір було укладено у письмовій формі. Однак у визначений договором строк ОСОБА_1 грошові кошти не повернув. Згідно п. 4.2 укладеного договору позики грошей, у разі неповернення грошей в строк, який вказаний в договорі (п. 4.1) позичальник сплачує проценти за користування позикою у розмірі 10% в день від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем. Так як на момент звернення до суду з даним позовом сума неповернутого боргу складає 1 638,00 грн., проценти за користування грошовими коштами за період з 13.04.2018 року по 05.03.2019 року складають 53 575,68 грн. Відповідач не виконує належним чином умови договорів, у зв`язку з чим вона змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав.

Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договорами позики у розмірі 2 406,40 грн., проценти за користування позикою у розмірі 78 919,68 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , суму боргу за договором позики грошей від 27 березня 2018 року у розмірі 768 грн. 00 коп., проценти за користування позикою за період з 10.04.2018 року по 05.03.2019 року у розмірі 25 344 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , суму боргу за договором позики грошей від 30 березня 2018 року у розмірі 1 638 грн. 00 коп., проценти за користування позикою за період з 13.04.2018 року по 05.03.2019 року у розмірі 53 575 грн. 68 коп. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 березня 2018 року між ОСОБА_3 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошей, відповідно до якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 768,00 грн., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути зазначену суму у строк до 09.04.2018 року.

30 березня 2018 року між ОСОБА_3 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошей, відповідно до якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 638,00 грн., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути зазначену суму у строк до 12.04.2018 року.

На підтвердження укладання зазначених договорів ОСОБА_1 надав розписки про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 768,00 грн. від 27.03.2018 року та 1 638,00 грн. від 30.03.2018 року.

Встановлено, що відповідач за договорами позики грошей жодного платежу не зробив.

Відповідно до п. 4.2 укладених договорів позики грошей, у разі неповернення грошей в строки, які вказані в договорі (п. 4.1) позичальник сплачує проценти за користування позикою у розмірі 10% в день від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

На момент звернення з даним позовом до суду сума боргу за договором позики грошей від 27.03.2018 року у розмірі 768,00 грн. ОСОБА_1 залишається неповернутою, проценти за користування позикою за період з 10.04.2018 року по 05.03.2019 року складають 25 344,00 грн. з розрахунку: 10% (76,80 грн.) х 330 днів = 25 344,00 грн.

Сума боргу за договором позики грошей від 30 березня 2018 року у розмірі 1 638,00 грн. ОСОБА_1 також залишається неповернутою, проценти за користування позикою за період з 13.04.2018 року по 05.03.2019 року складають 53 575,68 грн. з розрахунку: 10% (163,84 грн.) х 327 днів = 53 575,68 грн.

Судом встановлено, що договори позики грошей були укладені у належній письмовій формі, у договорах додержано всі істотні умови договорів позики: сума позики, строк повернення грошових коштів, а також відповідальність за порушення зобов`язання.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості та доведеності позовних вимог позивача.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що зі спливом строків, на які були надані позики, припинилося право позивача нараховувати проценти за договорами позики, то після 09.04.2018 року за договором позики від 27.03.2018 та після 12.04.2018 року за договором позики від 30.03.2018 позивач не має правових підстав для нарахування та стягнення процентів та протирічить висновкам Верховного Суду.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як було встановлено судом першої інстанції та не заперечується самим апелянтом, на підтвердження укладання зазначених договорів ОСОБА_1 надав розписки про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 768,00 грн. від 27.03.2018 року та 1 638,00 грн. від 30.03.2018 року.

Крім того, сторонами погоджено відповідно до п. 4.2 укладених договорів позики, що у разі неповернення грошей в строки, які вказані в договорі (п. 4.1) позичальник сплачує проценти за користування позикою у розмірі 10% в день від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

Оскільки на момент звернення з даним позовом до суду суми боргу за договорами позики грошей від 27.03.2018 року та від 30 березня 2018 року залишалися неповернутими, тому позивач вірно розрахував суму процентів за користування позиками в загальному розмірі 78 919,68 грн.

Таким чином, твердження апелянта про те, що право позивача нараховувати передбачені договором проценти за позикою припинилися після спливу визначеного договором строку позики, є безпідставними та спростовуються вищенаведеним.

Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, як на підставу відмови у стягненні з нього нарахованих процентів за договорами позики, є власним тлумаченням відповідачем, а тому не може бути підставою для скасування законного рішення суду.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих позивачем.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Поновити дію рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики грошей.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова