Справа № 336/7052/19
Пр. № 4-с/336/8/2020
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

розглянувши справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Світлої Лариси Володимирівни, заінтересована особа ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Світлої Л.В.

В скарзі посилається на те, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини ОСОБА_3 посадовою особою відділу державної виконавчої служби, чиї дії оскаржуються, 22 жовтня 2019 року відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно боржника. Рішення, на виконання якого виданий виконавчий лист, що перебуває в провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби, заявник оскаржив до суду касаційної інстанції, про що повідомив державного виконавця. Постанова виконавця, на думку заявника, є незаконною, оскільки вона винесена без врахування низки обставин, що мають значення для вжиття заходів забезпечення виконавчого провадження. Зокрема, такою обставиною є працевлаштованість заявника в комунальній установі «Міська лікарня № 1» і отримання ним регулярного доходу, на який буде звернено стягнення за виконавчим документом; по-друге, Законом України «Про виконавче провадження» передбачена можливість накладення арешту лише в розмірі суми стягнення не лише на все майно боржника, але й на окремі речі. Заявник має достатньо рухомих та нерухомих речей, вартості кожної з яких вистачило б для покриття суми стягнення. Проте з невідомих міркувань державний виконавець, не вдаючись в з`ясування наявності у заявника на праві власності певного майна, хоча в розпорядженні службових осіб державної виконавчої служби наявні законодавчо внормовані механізми для перевірки цих питань, безпідставно піддала арешту все його майно. Означений документ виконавчого провадження порушує його права як власника арештованого майна на здійснення права власності у повному обсязі, що свідчить про протиправність дій державного виконавця, яка його винесла, наслідком чого є його скасування, про що і клопочеться заявник у скарзі.

Оскільки документи виконавчого провадження заявник отримав 30 жовтня 2019 року, а вже 5 листопада 2019 року звернувся до суду з цією скаргою, встановлений статтею 449 ЦПК України строк ним не пропущений, так як його перебіг починається від дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

В судове засідання заявник, належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення скарги, не з`явився.

Його представник надав суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення заяви та вирішення скарги у відсутність боржника і його представника.

Державний виконавець, чиї дії оскаржуються, заінтересована особа стягувач у виконавчому провадженні, - належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового розгляду, до суду не з`явилися, клопотання про вирішення справи у їх відсутність суду не надали.

Означені обставини в силу ч. 2 ст. 450 ЦПК України не є перешкодою для вирішення справи у відсутність її учасників.

Вивчивши доводи заяви, дослідивши надані заявником фактичні дані, суд знаходить скаргу такою, що підлягає задоволенню, з наступних міркувань.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2019 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Світла Л.В. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 336/1488/19, виданим Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 21 жовтня 2019 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових коштів на утримання дитини ОСОБА_4 в сумі 108430 грн. 57 коп. В цей же день державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на усе майно боржника (а. с. 5).

Відповідно до ст. 449 ЦПК України скаргу на дії державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи, а в силу ч. 2 цієї статті пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Оскільки з наданих суду фактичних даних випливає, що копію постанови про арешт боржника заявник отримав 30 жовтня 2019 року, а вже 5 листопада 2019 року, тобто протягом встановленого законом строку, звернувся до суду за захистом свого права, суд вважає, що строк звернення до суду ним не пропущений.

Згідно із ст. 1291 Конституції України суд ухвалює рішення, яке є обов`язковим до виконання, іменем України.

Виконання судового рішення, як випливає із змісту ст. 431 ЦПК України, здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Виконавчі документи, що за змістом Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню, зазначені в статті 3 Закону, а також в статті 431 ЦПК України і до них відносяться виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Поняття виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження та примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) наведено в статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавче провадження це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) поряд з іншими органами і службовими особами за змістом статті 5 Закону України «Про виконавче провадження».

Однією з засад виконавчого провадження є законність (ст. 2 Закону), відповідно до якої виконавець зобов`язаний, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ч. 2 ст. 18 Закону).

До передбачених статтею 18 Закону обов`язків виконавця відноситься обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Примусове виконання виконавчих документів, як логічно випливає із змісту частини 5 ст. 26 Закону, починається з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей).

Що стосується вжиття державним виконавцем заходів забезпечення виконавчого провадження у виді накладення арешту на майно боржника, то у разі разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт (ч. 7 ст. 26 Закону «Про виконавче провадження»).

На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, як випливає з цієї ж статті Закону «Про виконавче провадження».

Розділом VII Закону «Про виконавче провадження», який містить статтю 56, внормовано порядок звернення стягнення на майно боржника.

В силу ст. 56 Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Яке випливає із змісту ч. 2 ст. 56 Закону, арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника, яка виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

З наведеного положення законодавства про виконавче провадження слідує, що арешт як захід забезпечення виконавчого провадження може бути застосований як під час відкриття виконавчого провадження, так і не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна, про що свідчить поєднувальний сполучник «та».

Випадки накладення арешту на майно під час відкриття виконавчого провадження встановлені наведеною частиною 7 ст. 26 Закону ( якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника).

Інший випадок накладення майна передбачений статтею 56 Закону і полягає він в накладенні арешту не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна, яке (виявлення) здійснюється шляхом перевірки майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження, як це врегульовано частиною 8 ст. 48 Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 Закону арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця, як свідчить зміст частини 6 ст. 48 Закону «Про виконавче провадження».

Системний аналіз вказаних положень законодавства дає підстави зробити висновок про те, що з метою дієвого виконання виконавчого документа арешт накладається, а стягнення на майно боржника звертається лише в обсягах, необхідних для виконання за цим документом, - або на все майно боржника, або на окремі речі, в залежності від того, чи може вартість конкретного майна покрити розмір грошового зобов`язання.

Вирішуючи скаргу на користь заявника, суд виходить з того, що, при застосуванні арешту як заходу забезпечення виконавчого провадження вирішальне значення має достатність вартості підданого арешту майна для погашення грошового зобов`язання боржника.

Наведене дозволяє дійти висновку, що для застосування арешту чи усього майна, чи його певної частини необхідна інформація про наявність у боржника певного, визначеного індивідуальними ознаками, майна.

І саме з цією метою виконавець в силу ст. 56 Закону протягом десяти днів після відкриття виконавчого провадження або, отримавши інформацію від стягувача про наявність у боржника конкретного майна, перевіряє майновий стан боржника, і такі дії виконавця підпорядковані меті ефективного виконання рішення суду, за умови якого арешту піддається реальне майно, а не умоглядне, визначене словосполученням «усе майно».

Накладення ж арешту на майно, наявність якого лише припускається, нівелює значення застосування арешту, наповнюючи цей захід лише формальним змістом.

Таким чином, вжиттю цього заходу повинно передувати з`ясування наявності або відсутності майна у боржника.

Як зазначено судом, до стягнення з боржника ОСОБА_1 присуджено 108430 грн. 57 коп.

Судом встановлено, що боржнику належать квартира АДРЕСА_1 , квартира АДРЕСА_2 , земельна ділянка площею 0,025 га на території Полянівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області.

Вартість кожного з вказаних об`єктів значно перевищує розмір присуджених до сплати грошових коштів, і за умови дотримання виконавцем вимог закону щодо перевірки майнового стану боржника протягом десяти днів після відкриття виконавчого провадження та отримання відповідної інформації накладення арешту лише на один з цих нерухомих об`єктів повною мірою забезпечило б виконання рішення про одноразове стягнення грошової суми.

Разом з тим вжиття словосполучення «арешт усього майна» за умови наявності у боржника на праві власності певних предметів матеріального світу не лише не сприяє досягненню цілі ефективного виконання рішення суду, а й обмежує право боржника, який є власником.

За вказаних обставин суд вважає, що рішення державного виконавця про накладення арешту на усе майно боржника, винесенню якого всупереч вимог закону не передувала перевірка майнового стану особи з метою з`ясування наявності або відсутності у нього будь-якого майна, є таким, що не ґрунтується на законі та одночасно посягає на право власності боржника, охоронюване Основним Законом України.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Наслідки реального порушення права учасника виконавчого провадження встановлені статтею 451 ЦПК України, згідно із якою у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, тому порушене право заявника підлягає захисту в обраний ним спосіб.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. ст. 447-452, 352-354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Світлої Лариси Володимирівни задовольнити.

Визнати постанову від 22.10.2019 року про накладення арешту на усе майно боржника у виконавчому провадженні з виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини ОСОБА_3 протиправною та скасувати її.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повної ухвали.

Повну ухвалу суду складено 9 квітня 2020 року.

Суддя О.В. Щаслива