Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2020 р. Справа153/758/20

Провадження2/153/156/20-ц

у залі судових засідань у приміщенні Ямпільського районного суду Вінницької області у місті Ямпіль Вінницької області

Ямпільський районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Гаврилюк Т. В.

за участю секретаря судового засідання Шарко Л. В.

учасники справи: представник позивач ОСОБА_1 адвокат Семко В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Продовольча компанія «Поділля», про визнання права власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя як співзабудовника на 1/2 частину житлового будинку,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя як співзабудовника на 1/2 частину житлового будинку, в якій просила визнати за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя як співзабудовником право на 1/2 частину житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 . На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 24.07.1988 вона зареєструвала шлюб з відповідачем. 17.02.2020 шлюб між ними розірвано. За час спільного проживання вони побудували житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , будівництво якого закінчено та який фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням. Право власності на даний житловий будинок не зареєстровано. Будинок був збудований ще у 1988 році, а прибудови до нього у період з 1988 року по 2000 рік. Вказаний будинок рахується за відповідачем. На той час право власності на домоволодіння підтверджувалося записом у по господарській книзі сільської ради. Тому, враховуючи вищевикладене, вона вимушена звернутися до суду з цим позовом, оскільки добровільної згоди щодо поділу не досягнуто.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Семко В.М., який діє на підставі Ордеру серії ВН №138875 від 22.07.2020 (а.с.34) у судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримав та суду пояснив, що позивачка разом зі своїм чоловіком, відповідачем по справі, перебуваючи на той час у шлюбі, разом побудували спірний житловий будинок у 1988 році. На час подачі зазначеної позовної заяви до суду і на даний час, шлюб між сторонами розірвано. Проживання з відповідачем стало неможливим, так як останній вчиняв насильство відносно позивачки. Посилання третьої особи на те, що позов має штучну природу та поданий виключно з метою уникнення відповідачем виконання боргових зобов`язань не заслуговує на увагу, так як у даному випадку відповідач не визнає позовні вимоги, ухиляється від явки до суду, відмовлявся від отримання судових повісток. Окрім того, на момент подачі позову, шлюб між сторонами було розірвано. Ні відповідачем, ні третьою особою не оспорюється право позивачки на частину майна, яке є спільною сумісною власністю. Разом з тим, спочатку між сторонами було розірвано шлюб, після чого було подано позовну заяву про поділ майна, і вже після цього Ямпільським районним судом Вінницької області були видані виконавчі листи про стягнення з відповідача заборгованості в порядку регресу. Дослідження докази підтверджують позицію позивачки та обставини, які викладені у позовній заяві. Звертаючись до суду із даною позовною заявою позивачка діяла добросовісно, зловживання нею своїми процесуальними права відсутнє. Тому, з метою захисту прав позивачки, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином судовими повістками із рекомендованими повідомленнями. Однак, він відмовився від отримання судової повістки (а.с.125-127). Про причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ПрАТ «ПК Поділля» у судове засідання не з`явився. 07.10.2020 за вхід.№5940 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що позов у даній справі має штучну природу та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно (житловий будинок), належний відповідачу ОСОБА_2 . Вироком Ямпільського районного суду Вінницької області від 12.04.2018 №153/280/17 залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 25.07.2018 та постановою Верховного Суду від 05.03.2019 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого.1 ст.286 КК України. Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 21.10.2019 у справі №153/1565/18 з ПрАТ «ПК Поділля», як роботодавця ОСОБА_2 , на підставі ст.ст.1172, 1187 ЦК України стягнуто на користь ОСОБА_3 , як законного представника малолітнього сина ОСОБА_4 витрати на лікування у розмірі 5785,04 грн., майнову шкоду у розмірі 750,00 грн., моральну шкоду, завдану каліцтвом малолітнього сина у розмірі 500000 грн. Постановою Вінницького апеляційного суду від 05.02.2020 рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 21.10.2019 в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди змінено, стягнуто з ПрАТ «ПК Поділля» моральну шкоду в розмірі 99791,06 грн. Постановою Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №153/1565/18 касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково та стягнуто з ПрАТ «ПК Поділля» на користь ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, у розмірі 200000 грн. В той же час, ОСОБА_2 ініціював з своєю дружиною позов про розірвання шлюбу. В позові про розірвання шлюбу позивачка зазначила про те, що фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_2 припинено з 2014 року. Однак, звертаючись до суду через 6 років після припинення фактичних шлюбних відносин в позові про розірвання шлюбу остання жодним чином не вимагала про поділ майна подружжя. Позов про поділ майна подружжя позивачкою подано одразу ж після пред`явлення ПрАТ «ПК Поділля» позову до ОСОБА_2 про стягнення з останнього в порядку регресу матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_4 винними діями ОСОБА_2 , яка була в повному обсязі відшкодована ПрАТ «ПК Поділля» на виконання рішення суду у справі №153/1565/18. Згідно офіційних реєстрів рухомого та нерухомого майна в ОСОБА_2 наявне лише єдине майно житловий будинок літ.«А» з надвірними будівлями, загальною площею 106,1 кв.м., розташований у АДРЕСА_1 вартістю 201590,00 грн. Таким чином, з врахуванням рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 10.08.2020 у справі №153/738/20 ПрАТ «ПК Поділля» отримало законне право у разі невиконання або не належного виконання в добровільному порядку ОСОБА_2 своїх зобов`язань щодо відшкодування завданої товариству матеріальної шкоди, в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на належний ОСОБА_2 житловий будинок, який є предметом спору у даній справі. Поділ майна подружжя в обраний у даній справі спосіб порушує майнові права та інтереси ПрАТ «ПК Поділля», як кредитора, та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 , сторони у даній справі діють очевидно недобросовісно та зловживають своїми правами. За таких обставин, ПрАТ «ПК Поділля» просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заяви, клопотання: заява представника позивача про відкладення підготовчого засідання (а.с.32); клопотання директора ПрАТ «ПК Поділля» про перенесення розгляду справи від 14.09.2020 у зв`язку із тим, що ПрАТ «ПК Поділля» бажає вступити в розгляд даної справи, як третя сторона (а.с.42); заява про залучення в якості третьої особи на стороні відповідача від 18.09.2020 (а.с.48-50); відзив на позовну заяву від 07.10.2020 (а.с.59-62), клопотання представника позивача про долучення письмових доказів.

Інші процесуальні дії у справі: відкриття провадження у справі та призначення підготовчого засідання на 23 липня 2020 року на 09 годину 00 хвилин (а.с.28-30); відкладення підготовчого засідання до 14.09.2020 до 11 години 00 хвилин (а.с.35), відкладення підготовчого засідання на 15.10.2020 (а.с.43-44), залучення до участі в справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (а.с.131-134), задоволення клопотання представника позивача про долучення письмових доказів до матеріалів справи, про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами, а також без виходу суду до нарадчої кімнати.

Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини:

Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорта громадянина України (а.с.4) судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Дзигівка Ямпільського району Вінницької області, де і зареєстрована.

Із копії Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 виданого 24.07.1988 (а.с.5) судом встановлено, що сторони уклали шлюб 24 липня 1988 року.

Із копії рішення Ямпільського районного суду Вінницької області №153/1668/19 від 17.02.2020, яке набрало законної сили 18 березня 2020 року (а.с.6-7) судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано.

Із довідки №02-09-230 від 24.04.2020 виданої виконкомом Дзигівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області (а.с.8), копії технічного паспорту на житловий будинок (а.с.10-13), копії погосподарської книги (а.с.18) та довідки №150 від 18.02.2020 виданої виконкомом Дзигівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області (а.с.19) судом встановлено, що за відповідачем ОСОБА_2 рахується житловий будинок, який розташований у АДРЕСА_1 . За даним домоволодінням рахується земельна ділянка площею 0,22 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, відповідно до рішення Дзигівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області від 19 лютого 1997 року.

Із довідки №186 від 05.03.2020 виданої КП «Ямпільське районне бюро технічної інвентаризації» (а.с.9) та довідки №86 від 12.11.2010 виданої КП «Ямпільське районне бюро технічної інвентаризації» (а.с.21) судом встановлено, що право власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зареєстровано. Рік будівництва будинку 1988. Будинок готовий до експлуатації.

Із звіту про оцінку майна (а.с.14) та висновку про вартість об`єкта оцінки від 16.03.2020 (а.с.15-17) судом встановлено, що ринкова вартість житлового будинку без ПДВ складає 201590,00 грн.

Із довідки №223 від 02.03.2020 виданої виконкомом Дзигівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області (а.с.20) судом встановлено, що відповідач зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 . До складу його сім`ї входять: дружина ОСОБА_5 , донька ОСОБА_6 .

Із копії вироку Ямпільського районного суду від 12 квітня 2018 року №153/280/17 (а.с.63-70), який залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 25.07.2018 (а.с.71-74) та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 05.03.2019 (а.с.75) судом встановлено, що відповідача ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді двох років обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст.75 КК України звільнено відповідача від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено йому іспитовий строк два роки. Арешт накладений на все нерухоме та рухоме майно відповідача скасовано.

Із копії рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 21.10.2019 №153/1565/18 (а.с.76-83) судом встановлено, що з ПрАТ «ПК Поділля» на користь ОСОБА_3 , як законного представника малолітньої дитини сина ОСОБА_4 , стягнуто витрати пов`язані із лікуванням сина у розмірі 5785 грн. 04 коп., також стягнуто на її користь майнову шкоду завдану пошкодженням дитячого велосипеда «Салют» у сумі 750 грн., та стягнуто моральну шкоду завдану каліцтвом малолітньої дитини ОСОБА_4 у сумі 500000 грн. Стягнуто судові витрати. Із постанови Вінницького апеляційного суду від 05.02.2020 №153/1565/18 (а.с.84-95) судом встановлено, що рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 21.10.2019 в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди змінено. Стягнуто з ПрАТ «ПК Поділля» на користь ОСОБА_3 , як законного представника малолітньої дитини сина ОСОБА_4 , моральну шкоду у розмірі 99791 грн. 06 коп. Рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди та розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове про відмову у задоволенні цих вимог. Стягнуто на користь ОСОБА_3 , як законного представника малолітньої дитини сина ОСОБА_4 , судові витрати по оплаті судово-психологічної експертизи у сумі 2526 грн. 38 коп. Компенсовано за рахунок держави на користь ПрАТ «ПК Поділля» судовий збір у сумі 5108 грн. 49 коп. Із постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.04.2020 №153/1565/18 (а.с.96-108) судом встановлено, що постанову Вінницького апеляційного суду від 05.02.2020 у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 , як законного представника малолітньої дитини сина ОСОБА_4 , до ПрАТ «ПК «Поділля», треті особи ОСОБА_2 , ПАТ «Страхова компанія «Країна» про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, скасовано. Стягнуто з ПрАТ «ПК «Поділля» на користь ОСОБА_3 , як законного представника малолітньої дитини сина ОСОБА_4 , моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, у розмірі 200000 грн. В іншій частині постанову Вінницького апеляційного суду від 05.02.2020 залишено без змін.

Із копії рішення Ямпільського районного суду Вінницької області №153/738/20 від 10.08.2020, яке набрало законної сили 09.09.2020 (а.с.51-55) та виконавчих листів (а.с.56-57) судом встановлено, що з відповідача стягнуто на користь ПрАТ «ПК Поділля» на відшкодування завданої матеріальної шкоди 160749 грн. 58 коп., а також судові витрати. Тобто, судом беззаперечно встановлено, що третя особа ПрАТ «ПК Поділля» отримала законне право, в рахунок погашення заборгованості, звернути стягнення на належний відповідачу ОСОБА_2 житловий будинок, який є предметом спору у даній справі.

Із Термінового заборонного припису стосовно кривднику серії НОМЕР_2 судом встановлено, що ОСОБА_2 заборонено в будь-який спосіб контактували із постраждалою особою ОСОБА_5 , а також зобов`язано відповідача залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи.

Із Довідки від 30.01.2020 «Про результати розгляду заяви ОСОБА_5 » та Постанови Ямпільського районного суду Вінницької області від 12.02.2020 судом встановлено, що відповідача ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_5 .

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, приходить до наступних висновків:

Відповідно положень до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст.4 ЦПК України).

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Таким чином, право власності на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , який було збудовано до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набувається у порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою для його виникнення.

Тому, судом беззаперечно встановлено, що порядок реєстрації нерухомості, на час спорудження вказаного вище житлового будинку, регулювався Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966, відповідно до якої будинки, які були розташовані в сільській місцевості не підлягали реєстрації і на них не виготовлялися документи про право власності. Право власності на таке домоволодіння підтверджувалося записом в по господарській книзі сільської ради. Таким чином, за відповідачем рахується житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 . Тобто, відповідач ОСОБА_2 є власником спірного житлового будинку.

Разом з тим, судом встановлено, що сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, у 1988 році спільно побудували житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 .

Стаття 319 ЦК України визначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, яка встановлено ч.1, ч. 2 ст.71 СК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст.71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч.2 ст.364 ЦК України).

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 №6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст.60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст.60 СК України вважається правильно застосованою.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст.68 СК України).

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлені обставини є доказом того, що вищезазначене спірне майно - житловий будинок, що розташований у АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому підлягає розподілу між подружжям.

Разом з тим, суд не бере до уваги посилання третьої особи ПрАТ «ПК «Поділля» на те, що позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя має штучну природу та поданий до ОСОБА_2 виключно з метою уникнення відповідачем виконання боргових зобов`язань, встановлених рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 10.08.2020 у справі №153/738/20, з огляду на наступне:

Позивачка звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу між ними (розірвання шлюбу на думку суду не мало фіктивного характеру, так як встановлено у судовому засіданні розірвати шлюбу позивачку змусило те, що відповідач систематично вчиняв домашнє насильство відносно неї). Відповідач без поважних причин не з`являвся на виклики суду, відмовлявся від отримання судової кореспонденції, зокрема повісток, що дає суду підстави вважати, що відповідач позовні вимоги в частині поділу майна не визнає. Разом з тим, у суду відсутні відомості про те, чи накладено обтяження на рухоме та нерухоме майно відповідача з метою забезпечення виконання останнім рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 10.08.2020 у справі №153/738/20. Позивачка звернулася до суду з позовом про поділ майна до ухвалення вказаного вище рішення та видачі виконавчих листів про стягнення з відповідача на користь ПрАТ «ПК «Поділля» на відшкодування завданої матеріальної шкоди 160749 грн. 58 коп., а також судових витрат. Окрім того, ні відповідачем, ні третьої особою не оспорюється та обставина, що позивачці належить на праві спільної сумісної власності частина житлового будинку, що розташований у АДРЕСА_1 . Відповідачем взагалі не спростовані обставини, на які посилається позивачка у своїй позовній заяві.

І тому, судом не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у даній справі Постанови Верховного Суду від 19.02.2020 та від 11.06.2020, на які посилається третя особа, так як у справах, на які вказує третя особа сторони перебували у шлюбі на момент звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя, відповідач визнавав заявлені позовні вимоги, а також ініціювання питання про поділ майна подружжя у даних справах було вже після того, як було постановлено рішення про стягнення коштів із відповідачів у даних справах. А тому, судом не застосовуються до спірних правовідносин, які виникли між бувшим подружжям ОСОБА_7 (оскільки вони мають інше підгрунття), вищезазначені постанови ВС, на які вказує представник ПрАТ ПК «Поділля».

Відповідно до положень ст.ст.12, 76, 80, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи, що спірний житловий будинок набутий сторонами в період шлюбу, тому нерухомість є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, приходить до висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя як співзабудовником право на 1/2 частину вказаного спірного майна, і відповідно, до задоволення заявлених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позовні вимоги позивача задоволено, а тому у порядку ст.141 ЦПК України має підстави стягнути із відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати по оплаті судового збору у сумі 1007 гривень 95 копійок згідно квитанції код №1982-3046-9212-1769 від 05.06.2020.

Керуючись ст.ст.3, 4, 5, 6, 10, 12, 17, 76-84, 89, 92, 95, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст.13, 15, 319 ЦК України, ст.ст.63, 69, 71 СК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Конституцією України, суд

У Х В А Л И В :

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя як співзабудовником право на 1/2 частину житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 1007 гривень 95 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Ямпільський районний суд Вінницької області.

Повний текст рішення виготовлено 27 жовтня 2020 року.

Головуючий Т. В. Гаврилюк