РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2020 року м. Рівне

Справа № 570/2079/18

Провадження № 22-ц/4815/493/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Хилевича С.В., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

за участю: відповідачки, її представника -адвоката Конончук Л.В., представника ОСОБА_2 -адвоката Губар Н.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником Губар Наталією Всеволодівною , на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2019 року в складі судді Остапчук Л.В., проголошене в 14 год. 36 хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення - 20 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

Позов мотивують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з 49/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

На підставі ст.1261 ЦК України, спадкоємцями вищезгаданого спадкового майна є вони та їхня сестра ОСОБА_3 .

Однак, все майно покійного батька успадкувала лише їхня сестра ОСОБА_3 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.07.2015 року.

Вважають, що оскільки вони постійно проживали і на час відкриття спадщини були і є зареєстровані за однією адресою із спадкодавцем та від спадщини не відмовлялись, у відповідності до ст. 1268 ЦК України вони вважаються такими, що прийняли спадщину.

Просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 , видане державним нотаріусом Рівненської районної нотаріальної контори Дацюк С.Г. від 15.07.2015 року, реєстраційний № 2-428 та скасувати номер запису про право власності: 10418339 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним відмовлено повністю за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачки були лише зареєстровані за однією адресою із спадкодавцем, але фактично вони з батьком не проживали та на день його смерті перебували у Греції, де працювали, навчалися і фактично там проживали.

У апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Губар Н.В. покликається на незаконність рішення суду через невідповідність викладених у ньому висновків фактичним обставинам справи, та ухвалення його з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що відповідно до копій паспортів позивачів вони на момент смерті батька ОСОБА_5 та на даний час зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за тією ж адресою, що і спадкодавець.

Однак, під час видачі свідоцтва про право на спадщину відповідач ОСОБА_3 приховала від нотаріуса той факт, що її сестри на час відкриття спадщини були зареєстровані за однією адресою із спадкодавцем і будинок за цією адресою є їх постійним житлом.

У випадку пред`явлення позивачами паспортів з відмітками про місце їх реєстрації за адресою, за якою проживав і їх батько, нотаріус, відповідно до норм ст. 1268 ЦК, п. 211 Інструкції зобов`язаний би був видати їм свідоцтво про право на спадщину на відповідні частки, оскільки згідно з Інструкцією реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Доводить, що позивачки тимчасово перебувають у Грецькій Республіці, будь-якого власного житла у цій країні вони не мають та мають намір повернутися на батьківщину і продовжувати проживати за місцем свого постійного проживання в АДРЕСА_1 .

Покликається на правову позицію, викладену ВССУ в ухвалі від 02.11.2016р. у справі № 716/309/14, відповідно до якої спадкоємець вважатиметься таким, що постійно проживав разом із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний, час до настання смерті спадкодавця він відбув з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку для прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв її в силу норми ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норма матеріального та процесуального права, на підставі наданих сторонами доказах, яким суд дав правильну оцінку. Просить його залишити без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1978 року по 14.12.2000 року. Від даного шлюбу у них народилося троє дочок: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які на даний час є повнолітніми.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 3 вересня 2003 року позов ОСОБА_5 задоволено частково, розділено спільне майно подружжя, виділено ОСОБА_5 49/100 частини всього будинковолодіння АДРЕСА_1 , інша частина, а саме 51/100 вищезгаданого домоволодіння виділено ОСОБА_6 . Вказаним рішенням суду фактично було виділено кожному із співвласників їх частки в натурі, а також зобов`язано ОСОБА_5 виконати роботи по відокремленню часток будинковолодіння одна від одної.

На підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 3 вересня 2003 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на 49/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КЗ РОБТІ" № 6487522 від 14.02.2005 року.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 40663951 від 15 липня 2015 року, за ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності зареєстровано 49/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 15.12.2014 року

Спадкоємцями за законом належного йому спадкового майна є його дочки: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3

03.03.2015 року ОСОБА_3 , у визначений законом шестимісячний термін з часу відкриття спадщини звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 . У вказаній заяві відповідачем було зазначено, що спадкоємцями за законом крім неї є сестри ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які з 2011 року проживають у Греції.

15.07.2015 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріально контори Дацюк С.Г. було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №2-428, згідно якого спадкоємицею майна, яке належало померлому ОСОБА_5 , а саме: 49/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 є його дочка ОСОБА_3 .

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

Відповідно до частин 1, 2, та 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Статтями 2, 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (в редакцій чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини чи відмову від спадщини не зверталися.

Згідно довідки Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 258 від 12.02.2015 року, яка міститься в спадковій справі №124/2015, ОСОБА_5 на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , у своїй частині житлового будинку був зареєстрований і проживав один.

Під час розгляду справи судом першої інстанції представником позивачів ОСОБА_6 не заперечувалося, що в 2009 році Мельничуком на виконання рішення суду про поділ між ними житлового будинку було влаштовано окремий вхід до належної йому частини та замуровано два дверні проходи між їх житловими приміщеннями.

Таким чином, спадкодавець на день смерті проживав у належній йому відокремленій частині житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_5 вказаній частині будинку за заявою ОСОБА_3 рішенням виконавчого комітету Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області №119 від 18.08.2015 року присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 .

Згідно копій паспортів позивачів вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, ОСОБА_2 приблизно у 2003 році виїхала на заробітки в Грецію, туди ж у 2009 році виїхала її сестра ОСОБА_1 , де вони фактично проживають по даний час.

Однак, сама по собі наявність реєстрації за однією адресою із спадкодавцем не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України обставини не підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.

Не свідчить про постійне проживання позивачів разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини не присвоєння за життя ОСОБА_5 його частині будинку окремої поштової адреси.

За наведеного, встановивши, що на момент відкриття спадщини позивачі постійно не проживали разом із спадкодавцем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи тривале проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в Греції, а саме більше десяти років, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про тимчасовість їх перебування у вказаній країні та покликання на правову позицію, викладену ВССУ в ухвалі від 02.11.2016 року у справі № 716/309/14.

Будь-яких доказів підтвердження доводів про відсутність у позивачів власного житла у Грецькій Республіці, а також наявність наміру повернутися на батьківщину, суду не надано.

Не підтверджує вказаних обставин і довідка, видана Афінським національним університетом №045085 від 25.06.2018 року, оскільки згідно неї ОСОБА_2 вперше була зарахована на навчання до вказаного учбового закладу 28.09.2017 року, в той час коли в Грецькій Республіці остання перебуває з 2003 року, а тому відсутні підстави вважати, що вона перебуває там тимчасово в зв`язку із навчанням.

Також, безпідставними є покликання представником ОСОБА_2 на пункт 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, оскільки вказана інструкція втратила чинність з 07.03.2012 року, тобто ще до виникнення спірних правовідносин, а тому до них застосуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками су дуду першої інстанції щодо їх оцінки.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат. Судові витрати понесені представником скаржника Губар Н.В. при подачі апеляційної скарги слід віднести на рахунок ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником Губар Наталією Всеволодівною , залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Понесені Губар Наталією Всеволодівною витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок ОСОБА_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 березня 2020 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Хилевич С.В.

Гордійчук С.О.