Справа № 182/6976/19
Провадження № 2/0182/165/2020
03.04.2020 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.
секретар Іванова Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав, -
До суду звернулась позивачка ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав .
Свої вимоги мотивує тим, що з 25 вересня 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року. Під час шлюбу вони мешкали з відповідачем в АДРЕСА_1 (за його місцем реєстрації). Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Фактично шлюб було припинено ще в серпні 2016 року. Після фактичного припинення шлюбних відносин вона з дитиною переїхала проживати за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкають по дійсний час. Відповідач залишився проживати за своїм місцем реєстрації. З квітня 2018 року ані вона, ані дитина відповідача не бачили, він не навідує дитину, не спілкується телефоном, не вітає дитину з днем народження та іншими святами, жодних інших зв`язків з дитиною не підтримує, життям ОСОБА_3 не цікавиться. За їх з дитиною місцем проживання його ніхто із сусідів ніколи не бачив, що підтверджується характеристикою з місця проживання. Вона ніколи не чинила відповідачу перешкод у спілкуванні з дитиною, але він сам не бажає спілкуватися з сином. Дитина повністю знаходиться на її утриманні. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. У зв`язку з тим, що відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання дитини, навіть коли вони перебували у шлюбі, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2012 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини його заробітку та інших доходів кожного місяця, але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.07.2012 року до повноліття. За виконавчим листом, виданим на виконання даного судового рішення, в Нікопольському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження з примусового стягнення аліментів з відповідача на її користь, але відповідач добровільно не сплачує аліменти на утримання їх дитини, що підтверджується розрахунком заборгованості по сплаті аліментів станом на 01.10.2019 року, виданим Нікопольським міськрайонним ВДВС про неотримання аліментів з квітня 2018 року. Заборгованість відповідача по аліментам станом на 01.10.2019 року складає 84 772,31 грн., проте, жодних заходів щодо її погашення відповідач не вживає. До квітня 2018 року відповідач також не сплачував жодної суми аліментів, але вона намагалася вирішити це питання мирним шляхом, щоб уникнути погіршення ставлення дитини до батька, протее, все марно. Ще вона як мати, намагалася зберегти зв`язок дитини з біологічним з батьком, але відповідач всі спроби зруйнував, і це полягає в тому, що з сином відповідач взагалі не спілкується, не турбується про його життя, здоров`я, просто покинув його на призволяще. Досить часто в неї постають питання щодо надання дозволу батька дитини на вчинення будь-яких дій стосовно вирішення побутових проблем, у тому числі, надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України на оздоровлення. Але такі питання вирішувати складно через те, що відповідач повністю їх ігнорує. Дитина росте хворобливою, оскільки з такого раннього віку хворіє на хронічний панкреатит, потребує спеціального харчування, оздоровлення в санаторії. Проте, від батька дитина не отримує навіть людського співчуття, не говорячи про матеріальну допомогу. Як дитина навчається, які в нього успіхи у школі, відповідач також не цікавиться, у школі його ніколи не бачили, що підтверджується довідкою КЗ «Нікопольський навчально-виховний комплекс № 15 «Загальноосвітній навчальний заклад І ступеня - гімназія» № 152 від 16.09.2019 року. Періодичні спілкування дитини з батьком до квітня 2018 року зводилися до постійних конфліктів між ними, психологічного, а інколи і фізичного, насилля з боку відповідача по відношенню до дитини, чим спричинили психологічну травму для дитини, що вимусило її звертатися до дитячого психолога в центрі розвитку сім`ї «Синтез». За наслідком спостережень за дитиною, згідно результатів обстеження емоційного стану дитини, психологом було встановлено напружений стан дитини, наявність страхів, агресій перед ситуацією конфлікту з батьком. Дитина пройшла курс психологічної реабілітації по корекції страхів, корекції агресивної поведінки в колективі одноліток. Проте, з боку батька жодних дій по налагодженню відносин з дитиною вчинено не було. Отже, відповідач тривалий час свідомо не бажає спілкуватися зі своєю дитиною та приймати участь у її вихованні, ніяких заходів щодо налагодження стосунків з дитиною не вживає, з дитиною багато часу не бачився та не спілкувався, коштів на утримання не надає, тривалий час свідомо та безпідставно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина. Через зазначене відповідач став чужою людиною для дитини. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Зазначені, встановлені законом, обов`язки є невід`ємною складовою відношення батьків до своєї дитини і мають виконуватися незалежно від матеріального стану батьків, їх відношення до дитини. Закон не встановлює жодної підстави, яка б могла звільнити батьків від виконання зазначених обов`язків. Відповідно до ч.2 ст.154 СК України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відтак, невиконання батьками своїх обов`язків по відношенню до дитини закон не залишає безкарним, встановлюючи таку відповідальність (фактично єдину, оскільки примусити виконувати батьківські обов`язки насильно неможливо), як позбавлення батьківських прав по відношенню до дитини. Відповідно до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі, при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Пленум Верховного Суду України в п.16 своєї Постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, п навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Крім того, відповідно до змісту принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Із вищенаведених норм закону вбачається, що права батьків щодо їх дітей, згідно до чинного законодавства, неможливо реалізовувати без виконання батьківських обов`язків, якими в силу ст.ст.150,180 СК України є обов`язок виховувати дітей та утримувати їх до досягнення дітьми повноліття. В даному випадку відповідач ці обов`язки відносно своєї дитини не виконує взагалі, при цьому злісно і свідомо нехтує своїми обов`язками. Зараз в неї утворилися нові відносини з іншим чоловіком, він фактично замінив ОСОБА_3 рідного батька, піклується про нього, матеріально його забезпечує, прагне розвивати особисті якості дитини, постійно висловлює бажання займатися його вихованням та навчанням, та дитина сама бажає цього, поважає його та дуже прив`язалися до нього. Натомість, відповідач фактично втратив соціальні зв`язки зі своєю дитиною. Тривале ігнорування відповідачем своїх батьківських обов`язків призвело до того, що дитина тягнеться до іншого чоловіку, бажає з ним спілкування, оскільки хлопцю в такому віці дуже потрібно чоловіче виховання, приклади для наслідування. Вважає, що з цього приводу думка дитини має бути вислухана судом в судовому засіданні та врахована при ухваленні рішення. Як вбачається з поведінки відповідача, він не збирається ставати на шлях виправлення, не має намірів виконувати свої батьківські обов`язки. При цьому, такі дії відповідача є сталими, стійкими та безперервними впродовж усього часу після розставання з дитиною, тим більш, що жодних доказів стосовно наявності поважних причин, які б стали на заваді виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, їй невідомо. Якщо б відповідач дійсно мав бажання реалізовувати свої батьківські права у сукупності із виконанням своїх батьківських обов`язків, він доводив би це своїми діями, змінив би свою поведінку, але відповідач цього не здійснює. Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Тому, вважає, що викладені нею обставини є достатніми правовими підставами для позбавлення відповідача батьківських прав. За таких обставин звернулась до суду.
В судове засідання сторони не прибули, позивачка та третя особа надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Позивачка ОСОБА_1 на задоволенні позовних вимог наполягала, представник третьої особи - Служби у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області - Буряк А.С. проти задоволення позову не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся неодноразово належним чином, про розгляд справи знав, оскільки отримав судову повістку з позовом та додатками о нього. Після чого судові повідомлення отримувати перестав.
Відповідно до ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача по справі.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Як встановлено судом, позивачка перебувала в шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 (а.с.5), який було розірвано 15.05.2018 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду (а.с.6). Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7). Фактично шлюб було припинено ще в серпні 2016 року. Після фактичного припинення шлюбних відносин позивачка з дитиною переїхала проживати за іншою адресою, де мешкають по дійсний час (а.с.8-9). Відповідач залишився проживати за своїм місцем реєстрації. З квітня 2018 року відповідач не навідує дитину, не спілкується телефоном, не вітає дитину з днем народження та іншими святами, жодних інших зв`язків з дитиною не підтримує, життям ОСОБА_3 не цікавиться (а.с.13). Дитина повністю знаходиться на утриманні позивачки. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. У зв`язку з чим рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2012 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини його заробітку та інших доходів кожного місяця (а.с.10-11). За виконавчим листом, виданим на виконання даного судового рішення, в Нікопольському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження з примусового стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки, але відповідач добровільно не сплачує аліменти на утримання їх дитини, що підтверджується розрахунком заборгованості по сплаті аліментів станом на 01.10.2019 року, виданим Нікопольським міськрайонним ВДВС (а.с.12). Дитина росте хворобливою, оскільки з такого раннього віку хворіє на хронічний панкреатит, потребує спеціального харчування, оздоровлення в санаторії. Проте, від батька дитина не отримує жодної матеріальної допомоги. Відповідач також не цікавиться навчанням дитини, успіхами у школі, що підтверджується довідкою КЗ «Нікопольський навчально-виховний комплекс № 15 «Загальноосвітній навчальний заклад І ступеня - гімназія» № 152 від 16.09.2019 року (а.с.14). Періодичні спілкування дитини з батьком до квітня 2018 року зводилися до постійних конфліктів між ними, психологічного, а інколи і фізичного, насилля з боку відповідача по відношенню до дитини, чим спричинили психологічну травму для дитини, що вимусило позивачку звертатися до дитячого психолога в центрі розвитку сім`ї «Синтез». За наслідком спостережень за дитиною, згідно результатів обстеження емоційного стану дитини, психологом було встановлено напружений стан дитини, наявність страхів, агресій перед ситуацією конфлікту з батьком. Дитина пройшла курс психологічної реабілітації по корекції страхів, корекції агресивної поведінки в колективі одноліток (а.с.15).
Згідно принципу 2 Декларації прав дитини, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвинутись фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровою та нормальним шляхом і в умовах волі і гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням повинно бути найкраще забезпечення інтересів дитини.
Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції, про права дитини, держави - сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням визначають, відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Згідно до ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно з ч.2 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.
Відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення кого - небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи те, що ОСОБА_2 ухиляється від виховання свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: не піклується про його фізичний і духовних розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікування, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 необхідно позбавити батьківських прав по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, наданого до суду Службою у справах дітей, вважають за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.50-52).
На підставі викладеного, керуючись ст.32, 51 Конституції України, ст.12-13, 89, 141, 263-265 ЦПК України, ст.164-165 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав», Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) батьківських прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського Апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал