Справа № 524/1688/20
Провадження №2/524/1516/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого судді Вінтоняк Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання Воблікової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Автозаводської районної адміністрації Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом, посилаючись на те, що в 1974 році йому було виділено у користування квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , де він в наступному проживав разом з донькою ОСОБА_2 . У 2004 році позивач знявся з реєстрації у вказаному приміщенні, а з 2012 року став проживати у квартирі без реєстрації. Рішенням Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №500 від 19.04.2019 року надано дозвіл на реєстрацію позивача у квартирі.

Позивач вказує, що його донька померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 08.05.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Автозаводської районної адміністрації Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради з заявою про реєстрацію у спірній квартирі, разом з тим, йому було відмовлено через відсутність згоди наймача на реєстрацію місця проживання.

Посилаючись на те, що така відмова є неправомірною, оскільки ОСОБА_2 за життя надала згоду на його реєстрацію як члена сім`ї, позивач просив визнати за ним право користування жилим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області у відзиві на позов зазначив, що квартиронаймачем ОСОБА_2 було надано письмову згоду на реєстрацію ОСОБА_1 у спірному житлі, просили вирішити питання на підставі закону (а.с. 30-31).

Представник Автозаводської районної адміністрації Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області у заяві від 13.04.2020 року та 18.06.2020 року зазначив, що Автозаводська районна адміністрація Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради не є належним відповідачем по справі, так як у неї відсутні повноваження щодо управління та розпорядження жилими приміщеннями, прийняття рішень про надання таких приміщень громадянам чи визнання за ними прав користування (а.с. 29, 46).

Ухвалою суду від 25 березня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява, в якій він просив розглянути справу у відсутність, позовні вимоги задовольнити.

Представник Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області надав заяву про розгляд справи у відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Представник Автозаводської районної адміністрації Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно з довідкою № 525 від 11.04.1996 року, яка видана ЖЕО №11, ОСОБА_3 є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживає та зареєстрований разом з дружиною та дітьми, серед яких вказана донька - ОСОБА_2 (а.с. 18-19).

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 значиться квартиронаймачем спірного приміщення, позивач в ньому проживав без реєстрації з 2012 року. 19.04.2009 року відповідно до рішення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області №500 надано дозвіл ОСОБА_2 на реєстрацію батька ОСОБА_1 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с. 15).

08.05.2019 року позивач звернувся до Автозаводської районної адміністрації Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області з заявою про реєстрацію місця проживання, однак йому було відмовлено на підставі п. 11 Правил реєстрації місця проживання, а саме через відсутність згоди наймача житла на реєстрацію місця проживання особи (а.с. 16-17).

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із положеннями статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України та ч.3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що позивач вселився до спірної квартири як член сім`ї наймача, постійно проживав в ній, отримав згоду наймача на вселення, а відтак має право користування цим житлом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, заявлених до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, про визнання права користування житловим приміщенням.

Суд погоджується з доводами Автозаводської районної адміністрації Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області з приводу того, що вона не є належним відповідачем, так як відповідно до рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 23.02.2016 року «Про визначення Автозаводської та Крюківської районних адміністрацій виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, що здійснюють реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи в місті Кременчуці» , є органом реєстрації, до повноважень якого не відноситься прийняття рішень про надання житлових приміщень громадянам чи визнання за ними права користування.

Відповідно до ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - та із сторін у процесі, яка залучається судом до відповіді по пред`явленому позову, тому що на неї вказує позивач, як на порушника свого права.

На підставі зазначеного, суд вважає, що оскільки позивачами ставиться питання про визнання права користування квартирою, належним відповідачем є Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області, а відтак у позовних вимогах, заявлених до Автозаводської районної адміністрації Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області слід відмовити, оскільки позов пред`явлено не до належної особи, яка має відповідати за позовом.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 16 ЦК України, ст.ст. 64-65 ЖК УРСР , ст. ст. 2-5, 7-13, 17, 76-81, 141, 258-259, 263- 265, 352, 354 ЦПК України, суд -,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Автозаводської районної адміністрації Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права користування жилим приміщенням,- задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Роз`яснити, що відповідно до п.3 розділу XII «ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий суддя: Н.Д. Вінтоняк