Провадження № 22-ц/801/933/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 рокуСправа № 127/30509/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №127/30509/19 за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Вінницько-Хутірська сільська рада, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування майна з незаконного володіння

за апеляційною скаргою Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2020 року, повний текст якого складено 28 лютого 2020 року, ухвалене в складі судді Вохмінової О.С.,

встановив:

В листопаді 2019 року Вінницька міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Вінницько-Хутірська сільська рада про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки з незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протягом 2019 року департаментом земельних ресурсів Вінницької міської ради на виконання своїх функцій здійснювався пошук вільних земельних ділянок на території м. Вінниці з метою подальшого їх формування як об`єкта цивільних прав. Одним із таких об`єктів була земельна ділянка по АДРЕСА_1 орієнтовною площею 1, 3500 га, яка розташована на приєднаних територіях до м. Вінниці (колишня територія села Вінницькі Хутори), відомості про яку були відсутні в Державному земельному кадастрі, речове право на яке не було зареєстровано.

В ході здійснення добору департаментом було виявлено, що 19.03.2019 року в Державному земельному кадастрі з`явилися відомості щодо реєстрації на праві власності за громадянином ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1, 2000 га з кадастровим номером НОМЕР_1 :01:131:0019, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є відомості з Державного земельного кадастру, серія та номер: 9342650 видані 03.04.2019 року Державним земельним кадастром; державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 31.07.1998 року Вінницько-Хутірською сільською радою Вінницького району Вінницької області (із позначкою документ втрачено). За повідомленням Відділу у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 15.08.2019 державний акт відсутній в архіві Відділу. 22.08.2019 року Відділ у м. Вінниці Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області повідомив, що до відділу не передавалися книги реєстрації державних актів на земельні ділянки, що перейшли до меж м. Вінниці, при цьому з доданої копії державного акта встановлено, що вона зроблена не з оригіналу, а нотаріально посвідченої копії акта, в якому зазначено, що його видано гр. ОСОБА_2 на підставі рішення 3 сесії 23 скликання Вінницько-Хутірської сільської ради народних депутатів 08.07.1998 року. За повідомленням Вінницько-Хутірської сільської ради від 13.08.2019 року сесією сільської ради не приймалося жодного рішення щодо передачі у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 інформація щодо передачі земельної ділянки гр. ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 і в архівних документах Вінницької районної державної адміністрації. Зі змісту рішення від 08.07.1998 року 3 сесії 23 скликання Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницької ради Вінницької області «Про передачу громадянам земельних ділянок у приватну власність» не зрозуміло про які саме земельні ділянки зазначалося у рішенні та кому вони передавалися. З цих підстав позивач вважає, що реєстрація земельної ділянки за гр. ОСОБА_2 була здійснена на підставі документів, які не відповідають дійсності, оскільки рішення щодо передачі земельної ділянки у власність сільською радою не приймалося, державний акт не видався, тобто відповідач набув право власності на землю без достатньої правової підстави. 20.06.2019 року вищезгадана земельна ділянка була перереєстрована за гр. ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького нотаріального округу Подолян О.О.

З підстав, що спірна земельна ділянка незаконно вибула з власності Вінницької міської об`єднаної територіальної громади відповідно до статей 387, 388 ЦК України така земельна ділянка підлягає витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Виходячи з чого позивач просив визнати недійсним державний акт серії ВН від 31.07.1998 року щодо права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 01:131:0019, площею 1, 2000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та витребувати цю земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Вінницької міської ради.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконної видачі ОСОБА_2 державного акта на право приватної власності на землю, а відповідь Вінницько-Хутірської сільської ради про те, що рішення про передачу спірної земельної ділянки не приймалося, не є достатнім доказом недійсності такого акта.

В апеляційній скарзі Вінницька міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім іншого, в апеляційній скарзі позивач зазначав, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам у справі, а саме не врахував, що внесення відомостей до реєстру речових прав було здійснено без правовстановлюючого документа, а лише на підставі відомостей ДЗК, що є порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому оригінал оспорюваного акта чи його нотаріально засвідченої копії надано не було.

Адвокат відповідача ОСОБА_4 О.І. Швець А.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві зазначала, про те, що оригінал державного акта втрачено, а його нотаріально копія у відповідача ОСОБА_1 не зберігається. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку була здійснена відповідно до п. 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127 (в редакції постанови КМУ від 23.08.2016 №553). Також просила застосувати строк позовної давності з підстав, що про порушення свого права позивач повинен був дізнатися ще у 2015 році, після зміни меж м. Вінниця і Вінницького району на підставі постанови Верховної Ради України від №401-VIII «Про зміну і встановлення меж міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області».

Вінницько-Хутірська сільська рада Вінницького району Вінницької області подала пояснення на апеляційну скаргу, в яких вимоги апеляційної скарги підтримала, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначила, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що площа спірної земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, надана ОСОБА_2 відповідно до оспорюваного акта, перевищує норму безоплатної передачі земель даного цільового призначення, що суперечить ст. 56 ЗК України в редакції чинній на час видачі спірного акта. У поясненнях заявила про розгляд справи у відсутність представника третьої особи.

В судовому засіданні представник позивача Вінницької міської ради Ваколюк О.С. вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд скаргу задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Швець А.В. проти апеляційної скарги заперечила, підтримала доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Вінницько-Хутірської сільської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення скарги без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що відповідно до державного акта ВН 9342650, виданого 31.07.1998 року на підставі рішення 3 сесії 23 скликання Вінницько-Хутірської сільської ради народних депутатів від 08.07.1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів № 531, ОСОБА_2 був власником земельної ділянки, площею 1,200 га для ведення підсобного сільського господарства на території Вінницько-Хутірської сільради. Відповідність даної копії оригіналу посвідчена нотаріусом 19.10.2018 року (а.с. 27-28).

Вказана земельна ділянка була приєднана до меж м. Вінниці на підставі постанови Верховної Ради України від 13.05.2015 року № 401-VIII «Про зміну і встановлення меж міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області», якою вирішено змінити межі міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області, збільшивши територію міста на 4 448,97 га земель з поміж інших, у тому числі і за рахунок 947,35 га земель Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району.

Із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 17.04.2019 року на запит Департаменту земельних ресурсів Вінницької міської ради, за кадастровим номером земельної ділянки: :01:131:0019, встановлено її розташування: АДРЕСА_1 цільове призначення 01.03 для ведення особистого селянського господарства. Категорія земель: землі сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства. Форма власності приватна, площа 1.2000 га. Інформація про документацію, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки: Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), 19.11.2018 року; ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»; орган, який зареєстрував земельну ділянку: Відділ у м. Вінниці ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, дата реєстрації ділянки 19.03.2019 року (а.с.19). Кадастровий план (а.с. 22) та опис меж (а.с. 23) земельної ділянки площею 1.2000 га, в тому числі: рілля 1,0084, рілля 0,1468, рілля 0,0448.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 163335388 від 12.04.2019 року, підставою виникнення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:131:0019 зазначено відомості з ДЗК, серія, номер: 9342650, виданий 03.04.2019 року Державним земельним кадастром, державний акт на право приватної власності на землю, виданий 31.07.1998 року Вінницько-Хутірською сільською радою Вінницького району Вінницької області, документ втрачено. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), інд. номер: 46323064 від 05.04.2019 року. Відомості про реєстрацію до 01.01.2013 року Державний реєстр земель реєстр номер об`єкта нерухомого майна: ВН, 31.07.1998 року (а.с. 17-18).

Разом з тим, в архіві відділу у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області архівного примірника державного акту на земельну ділянку з кадастровим номером: :01:131:0019 не виявлено (а.с. 25).

Відділ у м. Вінниці Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області листом від 22.08.2019 року повідомив, що до відділу не передавались книги реєстрації державних актів на земельні ділянки, що перейшли до меж м. Вінниці. Одночасно повідомлено, що згідно з даними ведення Державного земельного кадастру та наявної у відділі інформації, земельна ділянка з кадастровим номером: :01:131:0019 площею 1,200 га, 01.03 для ведення особистого селянського господарства, що розташована в АДРЕСА_1 (внесена в ДЗК) 19.03.2019 року згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», яка була виготовлена на підставі державного акту на право приватної власності серія НОМЕР_2 , зареєстрований за № 531 від 31.07.1998 року, виданий на підставі рішення Вінницько-Хутірської сільської ради від 08.07.1998 року ОСОБА_2 (а.с. 26).

Із повідомлення Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району від 13.08.2019 року № 85 (а.с.30) видно, що сесією Вінницько-Хутірської сільської ради не приймалось жодного рішення щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 Тому копії документів та графічних матеріалів, на підставі яких вказана земельна ділянка передана у власність, у виконкомі Вінницько-Хутірської сільської ради відсутні (а.с. 30).

Архівним відділом Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області листом від 27.09.2019 року № 271/01-29 повідомлено, що в архівних документах від 08.07.1998 року 3 сесії 23 скликання Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області відомостей про виділення, передачу в приватну власність, ін. щодо земельної ділянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 не виявлено (а.с. 32).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 76651322 від 07.08.2019 року, 20.06.2019 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. було посвідчено договір купівлі продажу спірної земельної ділянки, власником якої стала ОСОБА_1 (а.с. 37).

Належність спірної земельної ділянки ОСОБА_2 була предметом перевірки нотаріуса, право на яку підтверджено записом № 31039800 від 03.04.2019 року, реєстраційний номер об`єктів нерухомого майна: 101, зареєстровано виконавчим комітетом Вінницької міської ради Вінницької області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 57-58). Продаж вчинено за 372 000, 00 грн. Право власності за ОСОБА_1 зареєстровано 20.06.2019 року (а.с. 59).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 4 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі спірного державного акта), зокрема, визначено: землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим.

Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства (ст. 6 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час видачі спірного державного акта).

Передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (ч. 1 ст. 17 ЗК в редакції, станом на день видачі спірного акта).

Відповідно до ст. 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Спірний державний акт був виданий ОСОБА_2 31.07.1998 року на підставі рішення Вінницько-Хутірської сільради Вінницького району Вінницької області від 08.07.1998 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 531, засвідчений підписами уповноважених осіб і скріплений печаткою.

З ксерокопії державного акта, що міститься в матеріалах справи, видно, що копія державного акта була засвідчена нотаріусом 19.10.2018 року із відміткою про відповідність копії оригіналу (а.с. 27-28).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами незаконність видачі ОСОБА_2 державного акта на землю. Зокрема, не спростовано існування самого правовстановлюючого документа, ксерокопія якого надана Головним управлінням Держгеокадасту у Вінницькій області (а.с. 26-28) та не доведено обставин щодо його підробки, підробки підписів голови Вінницько-Хутірської сільради Кравченко В.В., інженера-землевпорядника ОСОБА_5 . Службове розслідування з приводу незаконної видачі ОСОБА_2 спірного державного акта не проводилось.

Водночас підставою для державної реєстрації права власності на цю земельну ділянку зокрема був вказаний державний акт серії ВН, виданий 31.07.1998 року Вінницько-Хутірською сільською радою з приміткою, що документ втрачено.

Так, відповідно до п. 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25 грудня 2015 р. № 1127, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553) передбачено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Державного земельного кадастру або Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації).

У разі наявності в заявника копії примірника втраченого, пошкодженого чи зіпсованого державного акта, свідоцтва про право власності на нерухоме майно подається також відповідна копія.

Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа.

Посилання позивача на те, що внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 , було здійснено з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки з урахуванням принципу диспозитивної цивільного судочинства та предмета позовних вимог, дотримання порядку внесення відомостей до Державного реєстру, не є предметом даного спору і не входить до предмета доказування.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сама по собі відповідь Вінницько-Хутірської сільської ради про те, що рішення про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки по Немирівському шосе не приймалось, а графічні матеріали, на підставі яких ділянка передавалась у власність ОСОБА_2 , відсутні, не є достатнім доказом, який би міг підтвердити незаконність видачі державного акта. При цьому наявна в матеріалах справи копія рішення сільської ради від 08.07.1998 року, є неповною і не містить відомостей про те, які саме ділянки передавались громадянам у власність та кому (а.с. 35).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Щодо посилань третьої особи Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області на невідповідність державного акта вимогам ст. 56 ЗК України (в редакції чинній на час його видачі) з підстав перевищення норм безоплатної передачі у власність громадянам земель для ведення особистого підсобного господарства, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 56 ЗК України (в редакції чинній на час видачі оспорюваного акта) для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара.

За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування . Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара.

Збільшення розмірів земельних ділянок до 2 гектарів може провадитись за погодженням з обласною Радою народних депутатів.

Проте, лише та обставина, що на підставі оспорюваного державного акта ОСОБА_2 надано у приватну власність земельну ділянку площею 1,200 га з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства не підтверджує обставини недійсності цього акта.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Так, у пунктах 70-71 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Рисовський проти України» (29979/04) викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема розкриваються елементи змісту принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси . Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість . Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків . Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (§§70,71).

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 отримав право власності на земельну ділянку на підставі оспорюваного державного акта ще 31.07.1998 року, оскарження органом державної влади правовстановлюючого документа після спливу двадцяти одного року, на підставі якого у відповідача виникло право на землю, є непропорційним втручанням в його особисті права, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу.

Отже, за недоведеністю відсутності правових підстав для видачі державного акта на право власності на землю на ім`я ОСОБА_2 та незаконності цього документа, підстави для визнання оспорюваного державного акта недійсним відсутні.

Оскільки вимога про витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 є похідною від визнання недійсним державного акта серії ВН від 31.07.1998 року, така вимога також не підлягає до задоволення.

З огляду на те, що вимоги позивача є необґрунтованими, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову саме з цих підстав, не вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності, про яке заявляла представник відповідача ОСОБА_1 Швець ОСОБА_6 .В.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини прави та докази, на які посилався позивач на обґрунтування позовних вимог, надавши їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись статями 374, 375, 381,382, 384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницької міської ради залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 червня 2020 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник