Справа № 583/366/20
24 березня 2020 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого судді Сидоренка Р.В.,
при секретарі Шаміладзе В.В.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі №5 в місті Охтирці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника неповнолітнього ОСОБА_5 , третя особа Орган опіки та піклування Чернеччинської сільської ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, суд, -
02.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності виданого від 05.10.1990 року Охтирським райвиконкомом. В даному будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , які є його онуками. Але вони фактично в зазначеному будинку не проживають та не з`являється з листопада 2018 року. Малолітній ОСОБА_4 переїхав жити до своєї матері в с. Новоселиця, Тячівського району, Закарпатської області. ОСОБА_6 проживає в м. Лебедин за місцем навчання. Відповідачі не проживають в будинку, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не має, тому у позивача виникають проблеми із сплатою надмірних комунальних послуг. В зв`язку з чим, просить визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме - будинком АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили позов задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та законний представник малолітнього ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, вважаються повідомленими належним чином про час і місце розгляду справи шляхом направлення повістки про виклик за місцем реєстрації та проживання.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, покази свідка, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову зі слідуючих підстав.
Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності виданого від 05.10.1990 року Охтирським райвиконкомом належить позивачу ОСОБА_1 ..
Згідно довідки Чернеччинської сільської ради Охтирського районуСумської області від 20.12.2019 року, в будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані його онуки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Реєстрація відповідачів у зазначеному будинку не дозволяє позивачу в повній мірі розпоряджатися будинком на власний розсуд та значно обмежує його законні права, зокрема реалізувати право на отримання субсидії.
Частина 4 ст. 156 ЖК України встановлює, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням, що відповідно до норм глави 32 Цивільного кодексу України визначається як сервітут право користування чужим нерухомим майном.
Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через припинення ОСОБА_6 проживає в м. Лебедин по місцю навчання, а тому сервітут є припиненим в зв`язку з припиненням обставин, які були підставою для його встановлення.
Статтею 321 ЦК України встановлений принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстраціїмісця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Виходячи з вищевикладеного та враховуючи, що ОСОБА_7 , відсутня у будинку без поважних причин понад один рік, а її реєстрація перешкоджає ОСОБА_1 у здійсненні ним свого права володіння та користування будинком, порушує житлові права позивача, пов`язані з утриманням житла, без визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, позивач позбавлений можливості зняти її з реєстрації та повинен сплачувати комунальні платежі відповідно до кількості фактично мешкаючих в приміщенні осіб, позбавляє права на отримання субсидії, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню.
Стосовно неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , то суд прийшов до наступного.
Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернеччинської сільської ради відповідно до свого висновку вважає недоцільним на визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_8 - батько неповнолітнього ОСОБА_4 зареєстрований за цією адресою, позбавлення права на користування житловим приміщенням неповнолітнього ОСОБА_4 призведе до порушення прав останнього як користувача цим приміщенням та потягне за собою позбавлення щодо реалізації низки інших прав.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).
Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.
При прийнятті рішення суд враховує те, що дитина відсутня за місцем реєстрації не з власної волі, а через стосунки які склались між її батьками, батько дитини зареєстрований та продовжує користуватись зазначеним житлом. Матір дитини іншого власного житла у якому могла б зареєструвати малолітнього не має. Немає такого житла у власності й у самої дитини. Тому малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не втратив право користування житлом яким користується і у якому продовжує проживати його батько. Тому у цій частині позов задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 316, 319, 321, 391, 406 ЦК України, ст. ст. 11-13, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 267-268, 354 ЦПК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Охтирського міськрайонного суду Р.В.Сидоренко