Справа № 525/486/19
Провадження №2/525/12/2020

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.06.2020 Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Хоролець В.В., при секретарі Хоменко М.М., з участю позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Ситник О.В., розглянувши в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представником якої за дорученням для надання безоплатної правової допомоги діє адвокат Ситник Оксана Володимирівна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Великобагачанської райдержадміністрації Полтавської області, ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та є його законним представником та Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, треті особи, які не заявляють Служба у справах дітей Великобагачанської районної державної адміністрації та АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним правовстановлюючого документу та визнання права власності на житловий будинок з виділенням часток з господарськими будівлями, -

в с т а н о в и в:

З позову ОСОБА_1 , представником якої за дорученням для надання безоплатної правової допомоги діє адвокат Ситник Оксана Володимирівна, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , останнє місце реєстрації якого було АДРЕСА_1 ), фактичне місце проживання на момент смерті було село Сидорівщина Великобагачанського району Полтавської області. ОСОБА_7 є батьком позивача по справі ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої, поряд з іншим майном, увійшла частина житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ) та в цілому складається з житлового будинку (літ. А-1), погреба вхідного (літ. Б), сараю (літ. В), навісу (літ. Г), огорожі №1, воріт огорожі №2. Цей житловий будинок з господарськими будівлями, як зазначають позивачі у справі, був наданий ОСОБА_7 , позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивачу ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 відповідно до Постанови Ради Міністрів УРСР №149 від 30.06.1990 (Про передачу громадянам, які переселені з територій, що зазнали радіоактивного забруднення) та прийняті в члени колгоспу ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Виконавчим комітетом Подільської сільської ради народних депутатів було видане свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від 18.01.1993 року, який знаходиться за вищевказаною адресою, з якого вбачається, що він дійсно належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_7 , переселенець з зони Чорнобильської АЕС, яке видане на основі акту передачі жилого будинку затвердженого розпорядженням Представника Президента України за №340 від 27.11.1992 року та був зареєстрований в Полтавському БТІ 18.01.1993 року.

Позивачі вважають, що дане свідоцтво про право власності необхідно скасувати, оскільки даний житловий будинок належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки був переданий на підставі направлення №8020 обласної Ради, де чітко зазначені всі члени сім`ї, а не один ОСОБА_7 . Тобто, як вважають позивачі у справі, кожен із сім`ї мав долю в даному будинку. Після смерті ОСОБА_7 спадкоємцем першої черги за законом є ОСОБА_2 , спадщина ним прийнята шляхом подання заяви до приватного нотаріуса в шестимісячний строк після смерті ОСОБА_7 до ОСОБА_9 . Спадкоємцем першої черги за законом після його смерті є також його син ОСОБА_5 , 2013 р.н., який народився після того як ОСОБА_7 та ОСОБА_1 розлучилися. Позивачі вважають, що ОСОБА_7 за життя належала 1/4 частина цього житлового будинку, а після його смерті ця 1/4 частина повинна перейти у спадщину ОСОБА_2 та іншому його синові ОСОБА_5 по 1/8 частині. Однак, як зазначають позивачі у доводах позовної заяви, коли ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Великобагачанського нотаріального округу із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на батькову частину житлового будинку, то нотаріус відмовила, що відповідно до свідоцтва про право власності, яке було видане виконкомом Подільської сільської ради (нині об`єднана Білоцерківська сільська рада) від 18.01.1993 року, вказано, що житловий будинок з приналежними до нього спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_2 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_7 , переселенець з зони Чорнобильської АЕС, дане свідоцтво видане на основі акта передачі житлового будинку, затвердженого розпорядженням Представника Президента України за №340 від 27.11.1992 року вона може видати свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 особисто на 1/2 частину та ОСОБА_5 на 1/2 частину після смерті його батька. Але позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не згідні, оскільки вважають, що даний житловий будинок належав їм на праві спільної власності. Нотаріус повідомила їм усно, що потрібно звернутися в судовому порядку для визначення часток в житловому будинку. Земельна ділянка для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями, на якій розташований даний житловий будинок з господарськими будівлями площею 0,25 га є комунальною власністю, у приватну власність не передавалася та рахується за адресою АДРЕСА_2 .

Позивачі у доводах позовної заяви зазначають також, що після аварії на Чорнобильській АЕС сім`я Степанців в складі чотирьох осіб, а саме ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 і ОСОБА_2 була переселена у жовтні 1991 року з с. Карпилівка Саранського району Ровенської області. Відповідно до направлення №8020 виконавчого комітету Ровенської обласної Ради народних депутатів направляється для працевлаштування та забезпечення житлом громадянин ОСОБА_7 та члени його сім`ї в зв`язку з радіаційним забрудненням цього населеного пункту, указані громадяни мають право на пільги, згідно акту про передачу житлового будинку ОСОБА_7 зареєстрував за собою право власності на спірний будинок.

Також позивачі посилаються на те, що сім`я ОСОБА_7 переїхала до одноквартирного житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходився в колгоспі імені Ілліча в АДРЕСА_2 , відносно якого було розпорядження провести оплату в сумі 60415 карбованців. Сім`я переїхала в даний будинок та зареєструвалася в ньому з 03.12.1991 року. Позивачі вважають, що у направленні були вказані всі члени родини, то кожен мав свою долю у житлі. ОСОБА_11 (після укладення шлюбу ОСОБА_12 ) має 3 групу інвалідності та є інвалідом з дитинства. В подальшому дане направлення було виконаним. Ордера позивачам не видавалося, а видане свідоцтво вважають не дійсним, оскільки в ньому вказано, що воно належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_7 .

Позивачі вважають, що всі члени родини, враховуючи батька за його життя, використали своє право на отримання житла від держави і іншого житла у них не має, всі вони, окрім батька, зареєстровані в цьому будинку і проживають у житлі, яке вони залишили на забрудненій території, де проживали всі в чотирьох. Посилаються також на те, що направлення №8020 виконавчого комітету Ровенської обласної ради народних депутатів було видане ОСОБА_7 та членам його сім`ї і було підставою забезпечення житла всім чотирьом членам, позивачі у справі вважають, що була допущена помилка, оскільки вказано, що членом сім`ї є ОСОБА_13 , 1989 року народження замість ОСОБА_2 , тобто це була помилка, оскільки сином ОСОБА_7 є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Посилаючись на вищевказані обставини, положення ЦК України та на те, що в позасудовому порядку вирішити вищевказане питання не представиться можливим, позивачі просили скасувати свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, яке було видане виконавчим комітетом Подільської сільської ради народних депутатів від 18.01.1993 року, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , яке належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_7 , переселенець з зони Чорнобильської АЕС, яке видане на основі акту передачі жилого будинку затвердженого розпорядженням представника Президента України за №340 від 27.11.1992 року та був зареєстрований в Полтавському БТІ 18.01.1993 року. А також визнати, що на момент смерті ОСОБА_7 на ІНФОРМАЦІЯ_2 та кожному із позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_14 та ОСОБА_2 належало по 1/4 частці на праві власності житлового будинку який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ); визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_15 право власності по ј частині на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 ) та в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 як за спадкоємцем першої черги за законом, враховуючи долю ОСОБА_2 , останній просив визнати за ним право власності на 3/8 частини вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами (а.с.а.с.2-4).

Загальне позовне провадження у справі було відкрите ухвалою судді Великобагачанського районного суду від 04.04.2019 року, розгляд даної цивільної справи призначено за правилами загального позовного провадження і підготовче засідання у справі призначено на 03.06.2019 року (а.с.38).

Після відкриття провадження у справі за нормами ЦПК України, суд витребував відповідну інформацію від приватного нотаріуса Великобагачанського районного нотаріального округу Полтавської області Сахарової Л.І. - відомості про те, хто прийняв спадщину (відмовився від прийняття спадщини) та про наявність/відсутність заповіту інформації про прийняття спадщини та про наявність заповіту після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , останнім зареєстрованим місцем якого було АДРЕСА_2 та чи надходили претензії кредиторів. А також витребувано у відповідача Великобагачанської РДА Полтавської області архівні документи, які знаходяться в архіві адміністрації стосовно надання житла переселенцям із зони Чорнобильської АЕС, а саме гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6

03.06.2019 року ухвалою суду відкладено підготовче засідання та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету конкретного спору (в межах предмету розгляду даної цивільної справи) - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (а.с.а.с.67-68). Підготовче засідання по справі відкладено на 09.07.2019 року, цього ж числа підготовче було відкладено за клопотанням представника позивача адвоката Ситник О.В. та в зв`язку з перебуванням судді Великобагачанського районного суду Полтавської області Хоролець В.В. у нарадчій кімнаті, тому процесуальний рух по справі не здійснювався (справа не розглядалась). Підготовче засідання перенесено на 23.08.2019 року.

23.08.2019 року в підготовчому засіданні позивач ОСОБА_1 свій позов підтримала і просила призначити справу до судового розгляду.

23.08.2019 року в підготовчому засіданні представник позивача адвокат Ситник О.В. підтримала поданий позов ОСОБА_1 і просила призначити справу до судового розгляду; також висловила свою думку щодо положень ст.197 ЦПК України.

Представник відповідача Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області Ковалець Л.М. висловила свою думку з приводу позовних вимог по справі та не заперечувала проти призначення справи до розгляду; також висловила свою думку щодо положень ст.197 ЦПК України.

В підготовчому засіданні від відповідача по справі Великобагачанської райдержадміністрації надійшло письмове клопотання про проведення відповідного засідання по справі у відсутність їх представника та при прийнятті рішення покладалися на розсуд суду. Даний лист приєднаний до матеріалів справи (а.с.62).

23.08.2019 року по справі проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 26.09.2019 року. Відповідно до даної ухвали залучено до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Службу у справах дітей Великобагачанської районної державної адміністрації Полтавської області, як органу опіки та піклування, направивши даній третій особі копію позовної заяви та даної ухвали, надавши право протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання даної ухвали з копією позовної заяви направити свої пояснення щодо позову (а.с.а.с.94-95). Також, даною ухвалою суду зобов`язано орган опіки та піклування надати суду висновок щодо розв`язання спору в порядку, передбаченому законодавством.

23.01.2020 року до Великобагачанського районного суду Полтавської області надійшов висновок органу опіки та піклування Великобагачанської районної державної адміністрації, який приєднаний до матеріалів справи (а.с.178).

Судом, з метою повного з`ясування всіх обставин даної справи та на виконання роз`яснень, що викладені в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», а також правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 24.12.2014 року, витребувано в Білоцерківській сільській раді Великобагачанського району Полтавської області інформацію та підтверджуючі документи про те, коли саме, на якій підставі та на підставі якого рішення житловий будинок АДРЕСА_2 було зараховано до суспільної групи господарств-колгоспного двору (а.с.169). Інформація та відповідні документи надійшли до суду 17.02.2020 року (а.с.а.с.179,180,181-191).

В судовому засіданні 17.02.2020 року позивачі у справі, а також представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ситник О.В. підтримали заявлені позовні вимоги, в своїх поясненнях посилалися на обставини, що викладені в позові і просили його задовольнити. В судовому засіданні 05.06.2020 року позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Ситник О.В. також підтримали заявлені позовні вимоги.

В судовому засіданні 17.02.2020 року представник Білоцерківської сільської ради Ковалець Л.М. надали свої пояснення з приводу заявлених позовних вимог.

Від відповідача у справі Великобагачанської районної державної адміністрації Полтавської області до суду неодноразово надходили листи про те, що даний відповідач просить провести відповідне засідання у відсутність представника даного відповідача та при вирішенні позовних вимог позивачів покладається на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_4 копію позовної заяви з додатками отримувала, відзиву на позов в даній цивільній справі в порядку, передбаченому ст.178 ЦПК України не подавала.

Суд, заслухавши пояснення та доводи позивачів (надані в судовому засіданні 17.02.2020 року), представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ситник О.В., пояснення представника Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області (в судовому засіданні 17.02.2020 року), дослідивши письмові докази по справі, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, вивчивши та оголосивши заяви по суті справи, які подані учасниками справи, та всі докази в їх сукупності, допитавши свідків сторони позивачів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , оглянувши витребувані з канцелярії суду матеріали цивільної справи №525/330/18, і давши цим доказам в їх сукупності та взаємозв`язку відповідну оцінку приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , представником якої за дорученням для надання безоплатної правової допомоги діє адвокат Ситник Оксана Володимирівна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Великобагачанської райдержадміністрації Полтавської області, ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та є його законним представником та Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, треті особи АТ КБ «ПриватБанк» та служба у справах дітей Великобагачанської районної державної адміністрації про визнання недійсним правовстановлюючого документу та визнання права власності на житловий будинок з виділенням часток з господарськими будівлями підлягають частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року).

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір.

Як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2018 року, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 20.09.2016 року та зроблено відповідний актовий запис №64 (а.с.6).

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 18.01.1993 року в с. Огирівка, виданого виконавчим комітетом Подільської сільської ради народних депутатів вбачається, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_2 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_7 , переселенець з зони Чорнобильської АЕС; вбачається, що дане свідоцтво видане на основі акту передачі жилого будинку, затвердженого розпорядженням представника Президента України за № 340 від 27.11.1992 року (а.с.7).

Відповідно до акту передачі житлового будинку АДРЕСА_3 НОМЕР_2 від 27.11.1992 року вбачається, що в особисту власність передано одноквартирний трикімнатний житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_2 громадянину ОСОБА_7 , переселенцю з Ровенської області, направлення №8020 (а.с.8).

Відповідно до направлення №8020 виконавчого комітету Ровенської обласної Ради народних депутатів від 30.10.1991 року вбачається, що направляється для працевлаштування та забезпечення житлом ОСОБА_7 та члени його сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_18 та ОСОБА_13 (як вказано у направленні), сім`я переселяється з с. Карпилівка в зв`язку з радіаційним забрудненням вище зазначеного населеного пункту (а.с.9).

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Великобагачанського районного нотаріального округу Полтавської області Сахаровою Л.І. вбачається, що спадкоємцями зазначеного в свідоцтві майна ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який зареєстрований та проживає в с. Огирівка Великобагачанського району Полтавської області та малолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_4 на 1/2 частку кожен. Спадщина, на яку в указаних частках видане свідоцтво складається з права власності на приватизовану земельну ділянку, площею 2,9624 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Подільської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області та належала ОСОБА_7 на підставі Державного акту на право (приватної) власності на земельну ділянку (землю) (а.с.10).

Відповідно до довідки №185 від 14.02.2019 року, виданої виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що в домоволодінні у АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з 03.12.1991 року (а.с.11).

Як вбачається з довідки №186 від 14.02.2019 року, виданої виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, померлий ІНФОРМАЦІЯ_7 . ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 був зареєстрований з 03.12.1991 року по день смерті за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12).

Відповідно до довідки №187 від 14.02.2019 року, виданої виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що рішенням 4 сесії 7 скликання від 19.02.2016 року перейменовано АДРЕСА_5 Ворошилова на АДРЕСА_6 в с АДРЕСА_7 Огирівка АДРЕСА_4 району Полтавської області (а.с.13).

Відповідно до довідки №189 від 14.02.2019 року, яка видана виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що померлий ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на день смерті, тобто на ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав за адресою: АДРЕСА_8 (а.с.14).

З архівного витягу з розпорядження Представника Президента України Великобагачанської районної державної адміністрації Полтавської області від 27.11.1992 року № 340 вбачається, що централізованій бухгалтерії райдержадміністрації необхідно провести оплату колгоспу імені ОСОБА_19 вартості одноквартирного житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_2 , в якому проживає сім`я ОСОБА_7 (а.с.16).

З архівного витягу з протоколу №13 засідання правління колгоспу імені Ілліча Великобагачанського району Полтавської області від 10.10.1991 року вбачається, що загальними зборами рекомендовано ОСОБА_7 та ОСОБА_1 прийняти в члени колгоспу та надати роботу; також, згідно витягу з протоколу №4 загальних зборів уповноважених колгоспників колгоспу імені Ілліча від 24.12.1991 року вбачається, що було ухвалено рішення прийняти в члени колгоспу громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (а.с.17).

Отже, вищевказане свідчить про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 були прийняті в члені колгоспу імені Ілліча; при цьому, у самому свідоцтві на право особистої власності на жилий будинок від 18.01.1993 року, що видане виконавчим комітетом Подільської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області (а.с.7) зазначається, що домоволодіння АДРЕСА_2 дійсно належить колгоспного двору, головою якого зазначений ОСОБА_7 .

Допитані в судовому засіданні свідки сторони позивачів ОСОБА_17 та ОСОБА_16 підтвердили, що в 1991 році ОСОБА_7 разом з дружиною ОСОБА_1 , а також дітьми ОСОБА_18 та ОСОБА_2 переїхали в с. Огирівка Великобагачанського району Полтавської області, та почали проживати в будинку АДРЕСА_2 , оскільки переїхали як переселенці з зони радіоактивного забруднення; вказали, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 чоловік не проживав в

АДРЕСА_6 складається в цілому відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок з житлового будинку (літ. А-1), погреба вхідного (літ. Б), сарая (літ. В), навісу (літ. Г), огорожі № 1, воріт огорожі № 2 (а.с.а.с.18-20).

Відповідно до Витягу зі звіту з незалежної оцінки майна від 05.12.2017 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_20 , оціночна вартість об`єкта оцінки нерухомого майна (житлового будинку) з господарськими будівлями,загальною площею 86,4 кв.м, що розташований за адресою АДРЕСА_6 а складає 90300 гривень (а.с.21).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 23.05.2007 року вбачається, що шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №49 від 09.07.1998 року та видане відділом реєстрації актів цивільного стану Великобагачанського районного управління юстиції свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.22).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 10.05.2008 року вбачається, що ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрували шлюб 10.05.2008 року, про що відділом РАЦС Решетилівського районного управління юстиції Полтавської області зроблено запис за № 27. Прізвище після одруження: його ОСОБА_12 , її ОСОБА_12 (а.с.23).

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 12.06.1989 року, виданого Лиманською другою сільською радою Решетилівського району Полтавської області вбачається, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Другий Лиман Решетилівського району Полтавської області, про що зроблено запис за №9 від 12.06.1989 року; його батьками зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (а.с.24).

ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_9 , його батьками зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (аркуш 91 оглянутих матеріалів цивільної справи №525/330/18). Дана дитина ОСОБА_5 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_8 (аркуш НОМЕР_6 оглянутих матеріалів цивільної справи №525/330/18) разом з матір`ю ОСОБА_4 .

З повідомлення приватного нотаріуса Великобагачанського районного нотаріального округу Сахарової Л.І. № 546/01-16 від 06.05.2019 року, з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та копій документів зі спадкової справи вбачається, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , останнє місце проживання якого с. Огирівка Великобагачанського району Полтавської області, заяву про прийняття спадщини подали ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як законний представник малолітнього сина ОСОБА_5 . Інших заяв про прийняття/відмову від прийняття спадщини не надходило. В спадковій справі наявна претензія кредитора акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» від 18.01.2019 року, що надійшла 19.02.2019 року. Свідоцтва про право на спадщину видано 06 червня 2017 року (а.с.а.с.56-61). Отримання свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 по 1/2 частці на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_5 підтверджується наявними матеріали справи (а.с.10; аркуші 94-97 оглянутих матеріалів цивільної справи №525/330/18).

З відповіді Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_2 на житловий будинок АДРЕСА_6 . Згідно рішення виконавчого комітету Подільської сільської ради №12 від 10.12.1991 року було зараховано до суспільної групи господарств колгоспного двору та відкритий по господарський номер на ім`я ОСОБА_1 (а.с.а.с.179-190). Вказані дані підтверджуються наданими суду копіями Книг по господарського обліку за адресою АДРЕСА_2 за відповідні роки; при цьому, погосподарський номер був відкритий на ОСОБА_1 , а не на ОСОБА_7 , що підтверджено документально.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК).

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками №69.

Згідно зі змістом Вказівок №5-24/26 і №69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Таким чином, застосування судами норм статей 120,123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. Саме до цього по суті зводяться правові висновки, що викладені в ухвалах судів від 14 лютого 2007 року у справі № 6-10412кс04 та від 26 лютого 2014 року у справі № 6-4163св14. Про це вказується у Постанові Верховного Суду України від 24.12.2014 року у справі №6-192цс14.

Згідно частин 1,2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення ст.89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Аналізуючи в своїй сукупності доводи та докази сторони позивачів у справі в контексті заявлених позовних вимог, з урахуванням положень статей 12,13,76,77,80,81,89 ЦПК України суд приходить до висновку, що з наявних матеріалів справи об`єктивно вбачається, що домоволодіння АДРЕСА_1 належним чином зараховано до суспільної групи господарств - колгоспний двір, відповідно, позовні вимоги позивачів, які викладені в п.2 прохальної частини позовної заяви підлягають задоволенню в частині того, що необхідно визнати, що на момент смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , йому, ОСОБА_7 , а також ОСОБА_1 , ОСОБА_22 та ОСОБА_2 (колишнім членам його сім`ї станом на 18.01.1993 року дата видачі свідоцтва на право особистої власності на будинок) належало кожному з них по 1/4 (одній четвертій) частці житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ).

Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивачів у справі, які викладені в п.1 прохальної частини позовної заяви щодо скасування свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, яке було видане виконавчим комітетом Подільської сільської ради народних депутатів від 18.01.1993 року, яке видане на основі акту передачі жилого будинку затвердженого розпорядженням представника Президента України за №340 від 27.11.1992 року, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено вище і зазначено в даному судовому рішенні, домоволодіння АДРЕСА_1 належним чином зараховано до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Відповідно, зазначення у свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок, яке було видане виконавчим комітетом Подільської сільської ради народних депутатів від 18.01.1993 року про те, що вищевказане домоволодіння належить до категорії колгоспного двору, є правильним на час видачі даного свідоцтва.

Оскаржуване позивачами у справі свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок було видане виконавчим комітетом Подільської сільської ради народних депутатів від 18.01.1993 року на підставі Розпорядження Представника Президента України №340 від 27.11.1992 року (а.с.7).

Позивачами у справі не надавалися буди-які докази про те, що вищевказане Розпорядження Представника Президента України №340 від 27.11.1992 року на даний час скасоване або не чинне.

З системного аналізу положень статей 13,15,16 Цивільного кодексу України слідує, що право на захист-це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статті 16). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

З огляду на вищевикладене, суд, враховуючи також висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.06.2018 року у справі №925/797/17, зазначає, що саме свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідної особи відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, а також того, що Розпорядження Представника Президента України №340 від 27.11.1992 року, яке стало підставою для видачі оскаржуваного в даний час позивачами свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок не скасоване та є чинним (зворотнього позивачами у справі не доведено), правових підстав для скасування даного свідоцтва (в межах прохальної частини п.1 позовної заяви), не вбачається.

Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_23 , які викладені в п.3 прохальної частини позовної заяви, враховуючи наступне.

Зі змісту п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу.

Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Отже, з урахуванням вищевказаних роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», наведених висновків ВСУ у певних справах щодо розгляду питання про визнання права власності, а також того, що суд при розгляді даної цивільної справи прийшов до висновку про можливість визнання того, що на момент смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , йому, ОСОБА_7 , а також ОСОБА_1 , ОСОБА_22 та ОСОБА_2 (колишнім членам його сім`ї станом на 18.01.1993 року дата видачі свідоцтва на право особистої власності на будинок) належало кожному з них по 1/4 (одній четвертій) частці житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ) (щодо позовних вимог, викладених в п.1 прохальної частини позовної заяви), відповідно, реєстрація самого права власності позивачами може бути здійснена в позасудовому порядку.

Що стосується п.4 прохальної частини позовної заяви (де заявлені вимоги щодор спадкування певної частини майна), суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення цих вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України).

У відповідності до вимог ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України).

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якою встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами загального провадження.

В матеріалів даної цивільної справи не вбачається, що позивач у справі ОСОБА_2 звертався до нотаріуса саме з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_7 на відповідну частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 . З оглянутих матеріалів цивільної справи №525/330/18 вбачається, що 05.12.2017 року ОСОБА_2 звертався до приватного нотаріуса Великобагачанського районного нотаріального округу Сахарової Л.І. не з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_7 на відповідну частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 ), а з заявою щодо звернення до суду про визнання долей в житловому будинку за вищевказаною адресою, який належав ОСОБА_7 (аркуш 13 оглянутої цивільної справи №525/330/18).

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, задоволення вимог позивачів щодо визнання того, що на момент смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , йому, ОСОБА_7 , а також ОСОБА_1 , ОСОБА_22 та ОСОБА_2 (колишнім членам його сім`ї станом на 18.01.1993 року дата видачі свідоцтва на право особистої власності на будинок) належало кожному з них по 1/4 (одній четвертій) частці житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ), а також роз`яснення, що викладені в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2 , які викладені в п.4 прохальної частини позовної заяви належить відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.8,55 Конституції України, ст.ст.120,123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.13,15,16,328,392,1216-1218,1220,1261,1296,1297 ЦК України (в редакції 2003 року), частинами 5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (із змінами), ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», роз`ясненнями, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», роз`ясненнями, що викладені в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»,ст.ст.4,11,12,13,76-80,81,83,89,247,259,263-265,272-273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 , представником якої за дорученням для надання безоплатної правової допомоги діє адвокат Ситник Оксана Володимирівна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Великобагачанської райдержадміністрації Полтавської області, ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та є його законним представником та Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, треті особи, які не заявляють Служба у справах дітей Великобагачанської районної державної адміністрації та АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним правовстановлюючого документу та визнання права власності на житловий будинок з виділенням часток з господарськими будівлями задовольнити частково.

Визнати, що на момент смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , йому, ОСОБА_7 , а також ОСОБА_1 , ОСОБА_22 та ОСОБА_2 належало кожному з них по 1/4 частці житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ).

В іншій частині заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Великобагачанський районний суд Полтавської області.

Сторонам по справі роз`яснити, що відповідно до п.3 Розділ XII Прикінцевих положень ЦПК України, строк апеляційного оскарження, який встановлений в рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

На виконання п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України судом зазначається повне найменування сторін: позивач ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_6 , паспорт серія НОМЕР_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 ; позивач ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_6 , паспорт серії НОМЕР_9 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 , позивач ОСОБА_24 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_6 , паспорт серія НОМЕР_11 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_12 ; представник позивача адвокат Ситник Оксана Володимирівна, місце знаходження АДРЕСА_9 ; відповідач Великобагачанська районна державна адміністрація Полтавської області, місце знаходження сел. Велика Багачка, вул. Шевченка, 73 Великобагачанського району Полтавської області; відповідач ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання с. Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області, паспортні дані суду не відомі, реєстраційний номер облікової картки платника податків суду не відомий; відповідач Білоцерківська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області, місце знаходження с. Білоцерківка, вул. Першотравнева, 9 Великобагачанського району Полтавської області; третя особа Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», місце знаходження м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ; третя особа Служба в справах дітей Великобагачанської районної державної адміністрації Полтавської області, місце знаходження сел. Велика Багачка, вул. Шевченка, 73 Великобагачанського району Полтавської області.

Повний текст рішення складений 11 червня 2020 року.

Суддя В.В.Хоролець