Справа № 423/455/18
Провадження № 22-ц/810/1111/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Стахової Н.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Назарової М.В.,

за участю секретаря

судового засідання Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в спрощеному провадженні

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 27 листопада 2018 року, ухваленого Попаснянським районним судом Луганської області у складі судді Архипенко А.В., в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції,

встановив:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Попаснянського районного суду Луганської області з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції. Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності належить будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вона постійно проживала разом зі своєю донькою.

09 лютого 2015 року в результаті терористичного акту під час проведення антитерористичної операції її будинок було знищено. Даний факт підтверджується актом обстеження будинку Врубівської селищної ради від 10 лютого 2015 року, в якому вказано, що причиною руйнування будинку є артилерійський обстріл.

За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України.

05 січня 2018 року представник позивача звернулась до Врубівської селищної ради Попаснянського району Луганської області та Попаснянської військово- цивільної адміністрації з запитом щодо отримання компенсації за зруйноване житло та згодою передати зруйноване майно відповідно до законодавства. Однак відповіді від Врубівської селищної ради на її звернення не надходило. Відповіддю Попаснянської військово- цивільної адміністрації їй було роз`яснено, що до теперішнього часу механізм відшкодування втрачених ресурсів та майна населенню, яке постраждало в ході проведення антитерористичної операції на державному рівні не розроблено, і крім того у Законі України «Про державний бюджет» на 2015-2018 року видатків на відшкодування витрат відновлення житлових будинків приватного сектору не передбачено.

На підставі зазначених обставин, позивач посилаючись на ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Перший протокол до Конвенції, статтю 41 Конституції України, статті 319, 321, 1166 Цивільного кодексу України, статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтями 21, 86 Кодексу цивільного захисту України просила суд стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів державного бюджету на її користь шкоду заподіяну терористичним актом у вигляді зруйнування будинку у сумі 562930,50 грн. Вимоги щодо розміру відшкодування завданої шкоди обґрунтувала тим, що наказом Міністерства регіонального розвитку від 06.11.2017 року № 291 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України», встановлений показник опосередкованої вартості спорудження житла для Луганської області у розмірі 10329 грн. (54,5 кв. м х 103329).

Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 27 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою на нього, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального права, просила рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 27 листопада 2018 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити її позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт зруйнування будинку внаслідок артилерійського обстрілу під час проведення антитерористичної операції підтверджується актом Врубівської селищної ради від 10 лютого 2015 року. За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України. Розмір шкоди розраховано на підставі наказу Міністерства регіонального розвитку від 06.11.2017 року № 291 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України». Вважає, що до спірних правовідносин щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження будинку терористичним актом повинна застосовуватися норма статті 86 Кодексу цивільного захисту, яка узгоджується зі статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Кабінет Міністрів України та Державна казначейська служба є належними відповідачами у справі. Посилаючись на рішення Європейського суду, позивач зазначала про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок, особисту та майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач - Кабінет Міністрів України зазначив, що КМУ не є належним відповідачем у справі, оскільки безпосередньо не здійснює відшкодування шкоди, заподіяної громадянам внаслідок терористичного акту. Крім того, діючим законодавством не передбачений обов`язок КМУ виділяти кошти в межах Державного бюджету для відшкодування такої шкоди. Нормами ст. 86 Цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової допомоги здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Враховуючи нерозривну цілісність земельної ділянки і об`єкта нерухомості, на якій він знаходиться, позивач для отримання компенсації повинна була відмовитися не тільки від права на будинок, а й на земельну ділянку. Натомість доказів передачі копій правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку позивачем не надано. Окрім того, на підтвердження факту зруйнування будинку необхідно було надати витяг з рішення виконавчого комітету місцевої ради.

Від Державної казначейської служби України відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання позивач не з`явилася, належним чином і в установленому законом порядку повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача - КМ України в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, належним чином і в установленому законом порядку повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на відшкодування завданої їй шкоди за рахунок держави незалежно від її вини, що передбачено ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Проте, позивачем не обґрунтовано тих обставин, на підставі яких був складений акт обстеження житла. Доказів на підтвердження розміру збитків також не надано. Клопотання про проведення судової будівельно - технічної експертизи в судовому засіданні не заявлялося. Крім того, хоча позивач і звернулась до Врубівської селищної ради Луганської області зі згодою передати зруйноване майно до територіальної громади, однак відомостей про результат розгляду її звернення суду не надано. Таким чином, суд ухвалюючи рішення дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .

Проте, з таким висновком суду, колегія суддів не може погодитись з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 54,5 кв.м.

Як вбачається з акту обстеження комісією Врубівської селищної ради Попаснянського району Луганської області, у складі: селищного голови Кравец В.М., депутата селищної ради Кошубина Є.В., депутата селищної ради Попової Н.В., сусідів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - проведено обстеження домоволодіння АДРЕСА_1 на предмет встановлення пошкоджень внаслідок бойових дій та встановлено, що внаслідок влучення снаряду в дах будинку, домоволодіння пошкоджено: передня стіна будинку повністю зруйнована, стеля впала на підлогу, в будинку всі міжкомнатні стіни зруйновані, вибиті вікна, зовнішні стіни пошкоджені. Також в будинку пошкоджена вся мебель, пошкоджений газовий котел та газова плита, вирвана підлога.

За даним фактом 10.02.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.

У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70).

Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Позивач звернулася до суду, мотивувавши позов, зокрема тим, що не отримала від держави відшкодування за пошкодження (знищення) її майна, на яке позивач, на її думку, має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивач зазначала, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, та право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96).

Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави.

Таким чином, колегія суддів виходить із того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Позивач обґрунтував розмір завданої йому шкоди опосередкованою вартістю знищеного будинку станом на 01 жовтня 2017 року, керуючись при цьому наказом Мінрегіону від 06.11.2017 року № 291 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України ».

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону).

З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.

При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenkov. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (ухвала ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).

Крім того, відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623, механізм застосування якого не визначений.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок.

З аналогічних підстав не породжує у позивача такого очікування і стаття 85 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.

Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачу на праві власності будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.

Стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання.

Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодувань винятково на державу, так як передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

Разом з тим позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Позивач, зокрема, зазначав, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте помилково вважав, що має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акту будинку у розмірі реальної його вартості.

Також позивач посилався на: відсутність компенсації завданої шкоди ; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджену внаслідок терористичного акту будинку; обов`язок держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ.

Зазначені доводи ОСОБА_1 апеляційний суд вважає такими, що доведені.

Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням будинку внаслідок терористичного акту, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17 цс 19.

Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: Loizidou проти Туреччини від 18 грудня 1996 року, Кіпр проти Туреччини від 10 травня 2001 року, Myra Xenides-Arestis проти Туреччини від 7 грудня 2006 року; Chiragov and Others проти Вірменії [ВП] від 16 червня 2015, п. 199, Sargsyan проти Азербайджану [ВП] від 16 червня 2015 року).

У справі Dokic проти Боснії та Герцеговини (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року) Суд підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду, а розмір запропонованої Урядом компенсації за 1 кв. м визнав занадто малим, застосувавши критерій «ринкової вартості майна».

На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України.

В будь-якому випадку, на наше переконання, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.

Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, колегія суддів, вважає, що позивачем доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно її права власності на таке майно, а тому порушення її права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.

Отже, враховуючи вищезазначене апеляційний суд, дотримуючись принципу верховенства права та пріоритетності захисту прав людини, у даному випадку, визначаючи розмір такої компенсації, враховуючи фактичні обставини справи, за принципом розумності та справедливості, використовуючи дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної практики ЄСПЛ, дійшла висновку, що стягненню підлягає грошова сума у розмірі 150 000,00 грн.

Щодо аргументу відповідача про те, що КМ України не є розпорядником бюджетних коштів, колегія суддів вважає, що позивачка правильно визначила КМ України представником Держави України у цій справі як відповідача, оскільки КМ України має повноваження не тільки з організації боротьби з тероризмом в Україні, але й забезпечення її необхідними силами, засобами та ресурсами (частина перша статті 4 Закону). Враховуючи особливості процесуального представництва Держави України як сторони справи та характер спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що КМ України та Державна казначейська служба України є належними відповідачами у справі.

Посилання відповідача на відсутність витягу з рішення виконавчого комітету місцевої ради, як на підставу для відмови в задоволенні позову, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки на підтвердження пошкодження будинку, який належить на праві власності позивачу, наданий акт обстеження будинку Врубівської селищної ради від 10 липня 2015 року.

Стосовно відсутності згоди позивача на передання земельної ділянки органам місцевого самоврядування, на що посилається відповідач, то, як зазначалося вище, позивач має право на отримання компенсації за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідно до статті 376 ЦПК України рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 27 листопада 2018 року підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 150 000, 00 грн, виходячи при цьому з наведених вище підстав.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 27 листопада 2018 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції задовольнити частково.

Стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений - 03 квітня 2020 року.

Головуючий

Судді: