Дата документу 27.03.2020 Справа № 322/1033/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 322/1033/19
Провадження №22-ц/807/805/20
Головуючий в 1-й інстанції - Шиш А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лишенко Сергія Сергійовича на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2019 року, ухвалене в смт. Новомиколаївка (повний текст рішення складено 26 листопада 2019 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду, в якому вказував, що йому на підставі державного акту, серії ЗП № 065240, на праві власності належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення, кадастровий № :12:010:0006, площею 6,3898 га, яка розташована на території Софіївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області. 20 травня 2008 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, строком на 49 років. Договір зареєстровано в Запорізькій регіональній філії Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" 21 липня 2009 року за № 22. Відповідно п. 9 договору орендна плата сплачується в грошовій формі, в розмірі 2283 гривень 50 копійок, за користування земельною ділянкою, в рік. Орендна плата виплачується орендарем один раз в рік, до 31 грудня поточного року. З 20 травня 2008 року до теперішнього часу він не отримував орендної плати, не отримував від орендаря листи з пропозицією отримати орендну плату. Не переглядались і умови розміру орендної плати у зв`язку з щорічною інфляцією, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів. В позові ОСОБА_2 просив розірвати вищевказаний договір оренди землі.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2019 року, позов задоволено.

Розірвано договір оренди, укладений 20 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований в Запорізькій регіональній філії Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" 21 липня 2009 року за № 22.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лишенко Сергія Сергійовича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що спірним договором оренди землі не було встановлено способу внесення орендної плати за користування земельною ділянкою, при цьому між позивачем та відповідачем існувала усна домовленість з цього приводу, між тим судом першої інстанції вказані обставини досліджені не були. До участі у справі не була залучена третя особа - колишня дружину позивача, яка отримувала аліменти за рахунок орендних платежів.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн. (2102,00 грн. Х 100 = 210 200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення, кадастровий № :12:010:0006, площею 6,3898 га, яка розташована та території Софіївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області.

20 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування вищевказану земельну ділянку, строком на 49 років.

Відповідно до п. 9, 11 вказаного договору орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі в розмірі 2283 гривні 50 копійок, один раз на рік, до 31 грудня поточного року.

З 20 травня 2008 року по теперішній час ОСОБА_1 ОСОБА_2 орендну плату не сплачував.

Оскільки ОСОБА_1 не надав доказів здійснення ним дій щодо належного виконання умов договору оренди земельної ділянки від 20 травня 2008 року, в частині своєчасної сплати орендної плати, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі: є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно з положеннями статей 21, 22 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи.

Відповідно до п.31 Договору оренди землі №222 від 20 травня 2008 року, орендар зокрема зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Не сплата орендної плати протягом 10 років являється істотним порушенням прав позивача, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про доведеність позовних вимог та необхідності розірвання договору оренди.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи відповідача щодо наявності усної домовленості, щодо сплати орендної плати колишній дружині позивача в рахунок погашення аліментів, не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки надана на підтвердження цим обставинам розписка ОСОБА_3 обґрунтовано оцінена судом першої інстанції критично, з підстав відсутності згоди на передачу зазначеної суми з боку позивача у справі та наявності родинних відносин цім відповідачем та ОСОБА_3 , яка є його донькою.

Окрім цього, умови договору оренди в частині порядку оплати орендної плати сторонами не змінювались.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лишенко Сергія Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2019 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 27 березня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков