Провадження 2/263/622/2020
06 квітня 2020 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шатілової Л.Г., за участю секретаря судового засідання Ничипорук А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу (біржового контракту) дійсним, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу № 3180 від 14.09.2001 року квартири , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 27,2 кв.м, загальною (корисною) площею - 44,5 кв. м.
В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу № 3180, укладеного 14.09.2001 між ОСОБА_1 з однієї сторони (Покупець) та ОСОБА_2 (Продавець) - з іншої, позивачка придбала у відповідачки квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 27,2 кв. метрів, загальною (корисною) площею 44,5 кв. метрів, оціночною вартістю 7 310 грн. Вказаний договір було засвідчено на Донбаській товарній біржі.
У зв`язку з тим, що вона на теперішній час не має можливості реалізувати своє право власності на квартиру, звертається до суду із даним позовом та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Донбаською товарною біржею за №3180 від 14.09.2001 року, укладений між ОСОБА_2 (Продавець) з однієї сторони та ОСОБА_1 (Покупець), з іншої сторони, дійсним.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 25.11.2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача надали до суду заяву з клопотанням розглянути справу за їх відсутністю, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, не заперечували проти винесення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її відзив, не надала.
У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.
Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.
Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , 14.09.2001 року в Донбаській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу № 3180 (біржовий контракт), за яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила двокімнатну квартиру, житловою площею 27,2 кв.м, загальною (корисною) площею - 44,5 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.11/.
Цим договором підтверджується той факт, що розрахунки між позивачем та відповідачем проведені повністю, претензій вони не мають. Тобто, позивач повністю виконав умови домовленості за угодою: сплатив продавцю належну суму (п. 1,7, п. 1.11, п.2,1 договору купівлі-продажу).
Відповідно довідки № 937 від 23.05.2019, виданої Міським бюро технічної інвентаризації міського відділу комунального господарства МГК України, нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 3180 від 14.09.2001 /а.с10/.
Згідно технічного паспорту на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , вбачається, що вказана квартира знаходиться у власності ОСОБА_1 /а.с.12-14/.
Згідно із ст. 5 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (Цивільний кодекс Української РСР стаття 47 цього Кодексу).
З матеріалів справи встановлено, що договір купівлі-продажу №3180 від 14.09.2001 року, укладений між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 , нотаріально посвідчений не був.
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Відповідно до частини 2 ст.47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р., який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірної квартири, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.
Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105,114 ЦК).
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Як було встановлено, при укладанні спірного договору купівлі-продажу (біржового контракту) сторонами - Продавцем - ОСОБА_2 та Покупцем - ОСОБА_1 , усі вимоги були виконані повністю, претензій до Покупця Продавець не мав.
Позивач вважала, що укладений договір є законним, оскільки згідно ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-XII «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Проте нещодавно позивач дізналася, що укладений між ним та відповідачем договір потребує обов`язкового нотаріального посвідчення.
Згідно п. 1.1, п. 1.7 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, який діє з 7 березня 2012 року, правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Судом встановлено, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, що договір не був посвідчений нотаріально в зв`язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963 р.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до частини 1 статті 45, ст. 47 ЦК Української РСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Статтею 227 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Згідно п. 10 біржового контракту № 3180 зазначено, що Договір купівлі-продажу підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації або Виконавчому комітеті місцевої Ради за місцем знаходження предмету договору.
Відповідно до п. 13 вказаного біржового контракту - угоди, укладені на біржі, не підлягають нотаріальної реєстрації згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу».
Згідно із ст. 55 Закону України «Про нотаріат», в редакції, чинній на момент укладення біржового контракту, нотаріуси посвідчують угоди про відчуження майна, яке підлягає реєстрації, лише за умови подання власником майна правовстановлюючого документа на майно, що відчужується. Зазначена вимога випливає з положень ст. 41 Конституції України .
Відповідно до ст. 18 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, з інших випадках, встановлених законом.
Підстави для держаної реєстрації прав та їх обтяжень передбачені у ст. 19 цього Закону, де, зокрема, передбачено таку підставу, як договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку.
Згідно зі ст. 149 ЦК УРСР власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння.
Також, положеннями ст. 392 ЦК України в редакції 2003 року, передбачено право власника майна пред`явити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки спір з приводу захисту права власності виник на теперішній час, то застосуванню підлягають положення ст. 392 ЦК України 2003 року.
Підсумовуючи викладене, право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України. Позивачем за таким позовом є власник нерухомого майна, у володінні якого воно знаходиться та права якого оспорюються або не визнаються іншою особою, з якою власник не перебуває у зобов`язальних або інших відносинах з приводу спірного майна. Відповідачем може бути будь-яка особа, яка не визнає або оспорює право власності позивача на це майно.
За змістом ст. 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.
Крім того, згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не забороняються законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підстави своїх вимог.
Суд, враховуючи вищевикладене, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів, за встановленням того, що при укладанні договір купівлі-продажу (біржового контракту) № 3180 від 14.09.2001 року було досягнуто всіх умов угоди та виконано прийняті зобов`язання, при цьому до теперішнього часу заперечень стосовно наслідків укладення правочину не виникло, - приходить до висновку про наявні підставі про визнання зазначеного договору дійсним.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 6, 12, 77-81, 206, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу (біржового контракту) дійсним та права власності на нерухоме майно, - задовольнити.
Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Донбаською товарною біржею за №3180 від 14.09.2001 року, укладений між ОСОБА_2 (Продавець) з однієї сторони та ОСОБА_1 (Покупець) - з іншої сторони - дійсним.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Приморським РВ ММУ УМВС України у Донецькій області, 04.08.2000 р., останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Суддя: Л.Г.Шатілова