КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Осаулов А.А.
Номер провадження № 22-ц/824/7787/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 , залишити проживати разом із ним дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Свої вимоги мотивував тим, що 21 листопада 2014 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 від якого мають двох дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Позивач вказував, що підставою для розірвання між шлюбу, окрім втрати спільних інтересів, відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на життєві цінності, стала ще й аморальна поведінка відповідача ОСОБА_2 , яка негативно впливає на розвиток дітей.

Зазначав, що починаючи з травня 2017 року почуття подружжя між ними почали зникати, а в червні 2019 року відповідачка виїхала разом із дітьми до своїх рідних, тому спільного господарства подружжя не веде, а подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе.

В липні 2020 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову та просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом встановлення графіку спілкування позивача з дітьми, мотивуючи свої вимоги тим, що фактично діти проживають із матір`ю в м. Полтаві, але відповідач не надає йому можливості бачитись з дітьми без пояснення причин, переховує їх, обмежує право позивача та права дітей на взаємне спілкування.

Вважає, що такі дії відповідач здійснює у зв`язку з поданням позивачем цього позову, але він, як батько, також має право на побачення та спілкування із їх спільними дітьми.

Враховуючи наведене, позивач вважає за можливе встановити йому графік побачення з дітьми з метою їх оздоровлення, надання належної медичної допомоги та виховання та просив суд встановити на період розгляду справи та винесення рішення по суті, наступний графік спілкування батька ОСОБА_1 з дітьми: з липня 2020 року щомісячно з 11 години 21 числа поточного місяця до 11 години 05 числа наступного місяця діти перебувають з батьком ОСОБА_1 та проживають по місцю його проживання, на повному утриманні без присутності матері ОСОБА_2 . Транспортні витрати та супровід дітей, що пов`язано з їх переїздом з м. Києва до м. Полтави та навпаки покласти на позивача ОСОБА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та вказує, що судом при постановлені оскаржуваної ухвали протиправно та упереджено залишено поза розглядом надані позивачем належні та допустимі докази порушення його батьківських прав, а саме створення перешкод у спілкуванні з дітьми.

ОСОБА_1 вважає, що суд знехтував наведеними ним доводами та аргументами, не прийняв до уваги, що значна перерва у спілкуванні батька з дітьми в ранньому віці може призвести до того, що діти забудуть його та не сприйматимуть як близьку особу.

Не погоджується апелянт і з твердження суду, що в даному випадку обраний вид забезпечення позову є по суті вирішенням самого спору по суті без винесення судового рішення за його наслідками, оскільки позивач вказував, що діти перебуватимуть та проживатимуть разом із батьком та матір`ю однакову кількість днів на місяць, переїзд дітей з одного міста в інше зобов`язався взяти на себе, а тому не буде відбуватись зменшення обсягу прав матері, яка не буде зобов`язана нести додаткові витрати на утримання та перевезення дітей. Окрім того, наголошує, що такий графік просив винести лише на період розгляду справи до винесення рішення по суті та обраний спосіб забезпечення позову не є тотожним заявленим позовним вимогам, а забезпечує лише рівні права батька та матері на спілкування з дітьми на період розгляду справи судом.

Також, ОСОБА_1 зазначає, що судом не повністю було розглянуто та досліджено наведені ним аргументи та мотиви, винесена ухвала не відповідає практиці та рекомендаціям Європейського суду з прав людини, а тому просив апеляційний суд скасувати оскаржувану ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви про забезпечення позову.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Буша А.В. відповідно до якого заперечує щодо змісту і вимог апеляційної скарги, вважає оскаржувану ухвалу такою, що ґрунтується на засадах верховенства права, є законною та обґрунтованою. У відзиві просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року без змін.

Відповідач вказує, що є необґрунтованим твердження апелянта щодо переховування нею дітей, вчинення шантажу та сімейного насильства по відношенню до позивача, оскільки не підтверджені та не обґрунтовані жодними належними та допустимими доказами, натомість відповідач надавала суду докази вчинення позивачем домашнього насильства, яке не заперечує й сам позивач.

ОСОБА_2 зазначає, що позивач заявляє про встановлення графіку спілкування, однак не надає реальних доказів про реальну загрозу чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Відповідач вважає обґрунтованим висновок суду, що в даному випадку обраний вид забезпечення позову є по суті вирішення спору по суті без винесення судового рішення за наслідками розгляду справи, що не відповідає сутності судового розгляду.

Спростовує твердження позивача щодо переховування нею дітей, оскільки сам позивач вказує, що приїздив до дітей, які проживають з відповідачем в м. Полтаві, а тому й твердження про чинення перешкод у спілкуванні, шантажу та переховування дітей є необґрунтоване та не відповідає дійсності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову мотивував своє рішення тим, що в даному випадку спосіб який запропоновано позивачем забезпечити поданий ним позов є по суті вирішенням спору без винесення судового рішення за наслідками розгляду справи, що не відповідає сутності судового розгляду. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог, і запропонований ним спосіб забезпечить належне виконання рішення суду в разі задоволення судом поданої ним позовної заяви.

Апеляційний суд погоджується із вказаним судовим рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом, відповідно до якого просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований 21 листопада 2014 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1767. Залишити проживати з ОСОБА_1 дітей народжених у шлюбі - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.1-3, т.1).

В подальшому, ним було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої ОСОБА_1 просив встановити на період розгляду справи та винесення рішення по суті позову наступний графік спілкування ОСОБА_1 з дітьми: з липня 2020 року щомісячно з 11 години 21 числа поточного місяця до 11 години 05 числа наступного місяця діти перебувають з батьком ОСОБА_1 та проживають по місцю його проживання, на повному його утриманні, без присутності матері ОСОБА_2 . Транспортні витрати та супровід дітей, що пов`язано з їх переїздом з м. Києва до м. Полтави та навпаки покласти на позивача ОСОБА_1 (а.с.17-21, т.2).

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (частина 10 статті 150 ЦПК України).

Системний аналіз позовних вимог ОСОБА_7 та заявлених вимог у заяві про забезпечення позову дають підстави для висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки обраний позивачем вид забезпечення не є співмірним із заявленими позовними вимогами. Окрім того, у разі забезпечення позову за вказаною заявою зазначене буде порушувати вимоги статті 150 ЦПК України, оскільки вказане є тотожним до заявлених позивачем позовним вимогам, так як між сторонами виник спір, в тому числі, щодо місця проживання дітей.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що питання вирішення місця проживання дітей розглядається в судовому порядку, за наслідками якого ухвалюється рішення по суті спору. Разом з тим, позивач просить забезпечити позов шляхом встановлення на період розгляду справи та винесення рішення по суті позову наступного графіку спілкування ОСОБА_1 з дітьми: з липня 2020 року щомісячно з 11 години 21 числа поточного місяця до 11 години 05 числа наступного місяця діти перебувають з батьком ОСОБА_1 та проживають по місцю його проживання, на повному його утриманні, без присутності матері ОСОБА_2 . Транспортні витрати та супровід дітей, що пов`язано з їх переїздом з м. Києва до м. Полтави та навпаки покласти на позивача ОСОБА_1 .

Таким чином, обраний позивачем спосіб забезпечення позову суперечить положенням закону, оскільки фактично вирішується спір по суті без ухвалення судового рішення.

Твердження апелянта про те, що вказаний вид забезпечення позову він просив застосувати на період до ухвалення рішення по суті спору апеляційним судом відхиляється, оскільки вказане також підпадає під вимоги апелянта, які він заявив в позовній заяві.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови викладено 28 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв