КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/101/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7757/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року, ухвалені під головуванням судді Журибеди О.М., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 22 червня 2017 року приблизно о 09 год. 40 хв. ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом - автомобілем «Ауді А6», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись в м. Києві по вул. Міська, 2-А, перехрестя Великої кільцевої дороги, виїхав на перехрестя при сигналі світлофора, що дозволяє рух, де утворився затор, чим створив перешкоду для автомобіля «ЗАЗ-DAEWOO Lanos», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , в результаті чого допустив з ним зіткнення, що призвело до пошкодження зазначених транспортних засобів. 19 листопада 2018 року постановою Київського апеляційного суду по справі №759/10715/17 відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, а саме, порушення правил дорожнього руху, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Пояснювала, що оскільки вина відповідача встановлена судом, позивач має право на відшкодування матеріальної шкоди за рахунок відповідача, а саме відшкодування витрат на відновлювальний ремонт автомобіля, витрат на лікарські обстеження та лікарські засоби, що були пов`язані з травмами, спричиненими внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі -ДТП), витрат на юридичні послуги.

Зазначала, що у результаті отриманих травм після ДТПта враховуючи специфіку її професії (артист - провідний майстер сцени), вона зазнала душевних страждань, оскільки фізично не мала змогу виконувати свої прямі професійні обов`язки та займатися улюбленою справою, отримувати заробітну плату за свою роботу.

За такихобставин, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду: у зв`язку з витратами на відновлювальний ремонт автомобіля у розмірі 36 995,00 грн.; у зв`язку з витратами на лікарські процедури і засоби у розмірі 11 607,52 грн.; у зв`язку з витратами на юридичні послуги і проведення експертизи в адміністративній справі у розмірі 44 791,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. Також просила стягнути з ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу у розмірі 5 183,93 грн. (т. 1 а.с. 2-7).

09 вересня 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Ткач В.Д. подав до суду відзив на позовну заяву, на обґрунтування якого зазначив, що відповідач не погодився з частковою оплатою робіт, які відображені в акті виконаних робіт № АН-Л-0140 від 29 серпня 2017 року та які були виконані під час ремонту автомобіля, так як в даному акті виконані роботи на заміну та ремонт робіт, які не підтверджуються доказами про пошкодження даних деталей автомобіля. Виконанням ремонтних робіт є надання послуги по ремонту автомобіля, тому відповідач не погодився з доказом оплати за ремонт автомобіля товарним чеком № 290817 на суму 22 000,00 грн., так як дана форма є підтвердженням оплати за товар, а не за надані послуги по ремонту автомобіля. У свою чергу, по товарному чеку №273 від 17 серпня 2017 року сплата придбаних запчастин відшкодуванню не підлягає, оскільки їх заміна не пов`язана з ДТП. Щодо витрат понесених на лікарські процедури і засоби лікування, то відповідач зазначив, що надані позивачем докази не містять ніякого підтвердження, що обстеження та лікування, яке було необхідно проводити позивачу, пов`язане та знаходиться в причинному зв`язку з ДТП. Також зазначив, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути співрозмірним з розміром завданих матеріальних збитків, а як вбачається з матеріалів справи, розмір моральної шкоди значно перевищує розмір матеріальної шкоди, а розмір витрат понесених на лікарські процедури і засоби лікування позивачем не доведені належними доказами. Також, звернув увагу на те, що в матеріалах позовного провадження не міститься ніяких експертиз, тому дані роботи не можуть бути включені в судові витрати при наданні правничої допомоги, а матеріали позовного провадження не містять підтверджуючих документів про те, що ФОП ОСОБА_3 представляв інтереси позивача та є адвокатом, тому на думку відповідача, судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в розмірі 44 791,00 грн. не підлягають задоволенню (т. 1 а.с. 77-116).

29 жовтня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Яценко О.С. подав до суду відповідь на відзив, на обґрунтування якого зазначив, що в матеріалах справи відсутня будь-яка ухвала про відкриття виконавчого провадження, що законодавцем чітко передбачено, що товарний чек є підтвердженням вчинення правочину щодо надання послуги, а також, що законодавством не передбачено конкретної методики «фінансового обґрунтування» розміру компенсації за завдану моральну шкоду. Щодо зазначення у відзиві про подання позивачем одночасно двох аналогічних заяв про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, то позивач зазначив, що ним до суду подано виключно одну позовну заяву про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Вважав незрозумілим посилання представника відповідача на недоведеність участі ФОП ОСОБА_3 «на стадії позовного провадження», якщо позивачем заявлено про компенсацію витрат на правничу допомогу, що надавалась до моменту відкриття провадження у даній цивільній справі (т. 1 а.с. 131-133).

09 листопада 2019 року представник відповідача ОСОБА_2 - Ткач В.Д. подав до суду заперечення на відповідь на відзив, доповнивши які, зазначив, що відповідачем помилково викладено фразу про відкриття виконавчого провадження, що оплата послуг по ремонту автомобіля повинна бути підтверджена належним доказом яка підтверджує сплату за надання послуги, в разі готівкової сплати це повинен бути прибутково-касовий ордер який, як первинний документ, застосовується для оформлення надходжень готівки до каси підприємств. Щодо стану здоров`я позивача то відповідач зазначив, що позивачем не надано належних доказів які підтверджують захворювання та виснажливість фізичного та психологічного стану позивача, також, сума заявленого відшкодування моральної шкоди не співрозмірна з нанесеними позивачу матеріальними збитками. Також зазначив і те, що позивач до матеріалів щодо відшкодування витрат на правничу допомогу надав лише договори та акти виконаних робіт які надавались ФОП ОСОБА_3 , ніяких більше доказів щодо діяльності ФОП ОСОБА_3 не надано. В той же час матеріали адміністративної справи №759/10715/17 містять підтвердження того, що правнича допомога при розгляді даної справи надавались адвокатом Яценко О.С., про що свідчить договір про надання юридичних послуг від 15 серпня 2017 року та ордер адвоката №074013, запити відповідно від 24 листопада 2017 року, 08 грудня 2017 року, заперечення на апеляційну скаргу від 22 серпня 2018 року, заява про видачу копії постанови Київського апеляційного суду, апеляційна скарга на постанову Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2018 року (т. 1 а.с. 141-144, 148-184).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено (т. 1 а.с. 191-195).

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з оплатою витрат на правничу допомогу в розмірі 11 000,00 грн. (т. 1 а.с. 203-204).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Яценко О.С. посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції не визнав той факт, що звернення до лікарів, придбання лікарських засобів було здійснено саме внаслідок ДТП, а також, судом першої інстанції не було всебічно, повно та об`єктивно досліджено докази, наслідком чого було ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення. Вважає, що дії відповідача перебувають у прямому причинному зв`язку з травмами, отриманими позивачем внаслідок ДТП. Також зазначив, що товарні чеки та акти виконаних робіт, які були надані позивачем до суду першої інстанції є належними доказами, які є підставою для відшкодування матеріальної шкоди за пошкодження транспортного засобу, проте, дані докази судом першої інстанції були проігноровані. Крім того, суд необґрунтовано відмовив у стягненні з відповідача моральної шкоди, оскільки позивач зазнала фізичних та душевних страждань, що підтверджується доказами (т. 1 а.с. 211-216).

Не погодившись з додатковим рішенням суду, 24 квітня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Яценко О.С. подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість даного додаткового рішення, просив його скасувати.

На обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції не мав права вирішувати питання про судові витрати після ухвалення оскаржуваного рішення, оскільки відповідач не подавав до суду до ухвалення рішення заяви про розподіл судових витрат. Суд у порушення ст. 246 ЦПК України не призначив судове засідання для ухвалення додаткового рішення. Також вказував, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час (т. 1 а.с. 230-234).

10 травня 2020 року представник відповідача - адвокат Ткач В.Д. направив до суду відзив на апеляційну скаргу нарішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року, в якому просив оскаржуване рішення залишити без змін, в задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю (т. 2 а.с. 2-14).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 травня 2020 року об`єднано апеляційне провадження за скаргами ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 18 лютого 2020 року (т. 1 а.с. 248-249).

19 травня 2020 року представник відповідача - адвокат Ткач В.Д. направив до суду відзив на апеляційну скаргу надодаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року, в якому просив оскаржуване додаткове рішення залишити без змін, в задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю (т. 2 а.с. 21-24).

21 травня і 27 травня 2020 року представник позивача - адвокат Яценко О.С. направив до суду відповіді на відзиви на апеляційні скарги на рішення та додаткове рішення, в яких зазначив, що відзиви відповідача є необґрунтованим, а факти, викладені у відзивах не відповідають дійсності (т. 2 а.с. 27-30, 37-41).

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року розглянуті апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень, судова колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 22 червня 2017 року о 09 год. 40 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «Ауді А6» р.н. НОМЕР_1 по вул. Міська, 2-А в м. Києві здійснив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ-DAEWOO Lanos» р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , що призвело до пошкодження зазначених транспортних засобів.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (т. 1 а.с. 8-13, 170-175).

При розгляді справи про адміністративне правопорушення було встановлено, що ОСОБА_2 22 червня 2017 року приблизно о 09 год. 40 хв., керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «Ауді А6», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись в м. Києві по вул. Міська, 2-А, перехрестя Велика Кільцева дорога, виїхав на перехрестя при сигналі світлофора, що дозволяє рух, де уторився затор, чим створив перешкоду для автомобіля «ЗАЗ-DAEWOO Lanos», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 в результаті чого допустив з ним зіткнення, що призвело до пошкодження зазначених транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 16.4 ПДР України.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У матеріалах справи міститься схема місця ДТП, з якої вбачається, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Ауді А6» р.н. НОМЕР_1 не була застрахована (т. 1 а.с. 91-92).

Системний аналіз статей 509, 1187, 1188, 1192 ЦК України дає підстави для висновку, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

За загальним правилом та з огляду на положення статті 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відсутність висновку про проведення дослідження вартості завданих збитків, за наявності доказів проведення відновлювального ремонту, не може бути визнана підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, відхиливши наданий позивачкою товарний чек на підтвердження понесених витрат придбання запасних частин, районний суд не навів доводів неналежності (незаконності) цього доказу та залишив поза увагою надані позивачкою інші фінансові документи (фіскальні чеки касових апаратів, тощо) якими обґрунтовувались заявлені позовні вимоги.

Поряд з цим, згідно постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» №148 від 29 грудня 2017 року суб`єкти господарювання мають право до 30 червня 2018 року (включно) використовувати в своїй діяльності форми відомості на виплату грошей, прибуткового касового ордера, видаткового касового ордера, журналу реєстрації прибуткових і видаткових касових документів, касової книги, книги обліку виданої та прийнятої старшим касиром готівки та акта про результати інвентаризації наявних коштів, установлені Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління НБУ від 15 грудня 2004 року № 637, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320 (зі змінами).

Відповідно до п. 1.2. постанови Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 (яка втратила чинність 05 січня 2018 року)розрахунковий документ - документ встановлених форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Тобто до 30 червня 2018 року підтвердженням факту продажу товару за готівку був, у тому числі товарний чек.

Оскільки запчастини для ремонту автомобіля позивач придбала 27 липня 2017 року та 17 серпня 2017 року, що підтверджується товарними чеками, такі докази є допустимими на підтвердження витрат понесених позивачкою.

Сам факт видачі вищезазначених розрахункових документів і проведення оплати придбаних товарів і послуг відповідач ОСОБА_2 в суді під сумнів не ставив, тому районний суд дійшов помилкових висновків про недоведеність позивачкою завдання матеріальної шкоди.

Висновок районного суду про недоведеність позивачами завданої їм моральної шкоди зроблений районним судом без належної оцінки обставин розглянутої ним справи (наявності єдиного позивача - ОСОБА_1 ) і наданих до суду доказів та є передчасним.

Відповідно до частини другої пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-ІV), у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 29 Закону № 1961-ІV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до підпункту а) пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-ІV, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-ІV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого, а за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого (пункти 9.2, 9.3 статті 9 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зроблено висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Проте вищевказаних вимог законодавства суд першої інстанції не врахував, не з`ясував чи була застрахована цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Ауді А6» р.н. НОМЕР_1 та, в залежності від з`ясованого, не вирішив питання про притягнення Страховика (а у випадку відсутності у відповідача полісу - МТСБУ) як належного відповідача (співвідповідача) до у часті у справі.

Притягнення Страховика (а у випадку відсутності у відповідача полісу - МТСБУ) на стадії апеляційного розгляду як третьої особи без самостійних вимог не може виправити допущену районним судом помилку, оскільки на третю особу не може бути покладений судовим рішенням обов`язок відшкодування завданої шкоди. Тому й вирішення судом питання про права й обов`язки особи, зокрема, наявність (відсутність) обов`язку Страховика (у випадку відсутності полісу - МТСБУ) виплатити страхове відшкодування та визначення розміру цього відшкодування має відбуватись у випадку залучення належного співвідповідача до участі у справі.

Щодо додаткового рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року і стягнення з позивачки ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 11 000 грн. витрат на правничу допомогу.

За змістом ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16).

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підставі ст. 141 ЦПК України у випадку відмови в позові, понесені позивачкою ОСОБА_1 судові витрати відшкодуванню за рахунок іншої сторони не підлягають.

Понесені відповідачем витрати на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції підлягають частковому задоволенню.

Так, 14 лютого 2020 року представник відповідача - адвокат Ткач В.Д. подав до суду заяву про перерозподіл судових витрат, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 11 000,00 грн. судових витрат на надання правничої допомоги (т. 1 а.с. 197-199).

Встановлено, що 28 липня 2019 року між адвокатом Ткачем В.Д. та ОСОБА_2 було укладено договір про надання правничої допомоги № 28-07/2019, відповідно до п. 4.1. якого за надані послуги замовник виплачує виконавцеві плату за надані послуги за результатами прийнятого рішення або за іншою домовленістю сторін (т. 1 а.с. 110-113).

До заяви представник відповідача - адвокат Ткач В.Д. долучив акт № 02 про сплату за надання правничої допомоги по договору № 28-07/2019 від 14 лютого 2020 року, в якому визначено конкретний перелік наданих послуг в суді першої інстанції, кількість годин та вартість кожної послуги на загальну суму 11 000,00 грн. (т. 1 а.с. 200).

На підтвердження сплати ОСОБА_2 11 000,00 грн. за надані послуги адвокатом Ткачем В.Д. надано квитанцію до прибуткового касового ордера № 02 від 14 лютого 2020 року (т. 1 а.с. 201).

У апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Яценко О.С. навів заперечення і доводи щодо необґрунтованості висновків районного суду у додатковому рішенні стосовно відшкодування повністю витрат відповідача на правничу допомогу (т. 1 а.с. 230-234).

Такі доводи представника апелянта - адвоката Яценко О.С. колегія суддів визнала частково обґрунтованими. Тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що визначення 11 000 грн., з яких: 1000 грн. зустріч, вивчення матеріалів позовної заяви, консультація, узгодження правової позиції; 6000 грн. підготовка та направлення відзиву на позовну заяву; представництво та захист інтересів в суді (два судових засідання загальною тривалістю 1 год. 52 хв. ) - 4000 грн., є необґрунтовано завищеними (т. 1 а.с. 200-201).

Врахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що із позивачки на користь відповідача підлягають стягненню 3000 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

До суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ткач В.Д. подав попередній (орієнтовний) розрахунок суми 5500 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, проте докази про сплату цих грошей відповідач до суду не надав (т. 2 а.с. 15-17).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції і доводів скарг, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення не можуть вважатись законними і обгрунтованими, підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з інших підстав.

При цьому, таке судове рішення не перешкоджає позивачці заявити вказані вимоги, заявивши їх до Страховика (у випадку відсутності полісу - МТСБУ) та винної особи.

Інші доводи скарг цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на положення частини 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року - скасувати, ухвалити нове.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) - 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених положеннями пункту 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова