Постанова

Іменем України

11 червня 2020 року

м. Київ

справа № 720/454/16-ц

провадження № 61-47441св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі Хотинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області, Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, прокуратури Чернівецької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 29 червня 2016 року у складі судді Вівчар Г. А. та постанову апеляційного суду Чернівецької області від 17 жовтня 2018 року у складі колегії суддів Перепелюк І. Б., Лисака І. Н., Яремка В. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду до Держави Україна, відділу державної виконавчої служби Хотинського районного управління юстиції Чернівецької області (далі - ВДВС Хотинського РУЮ), Головного управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області (далі - ГУ ДКСУ у Чернівецькій області), Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області (далі - ГТУЮ у Чернівецькій області), прокуратури Чернівецької області, з позовом, вимоги якого змінила та уточнила під час розгляду справ та просила:

- визнати, що держава Україна порушила право ОСОБА_1 на справедливий судовий розгляд, зазначене в частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і порушила право на мирне володіння своїм майном, яке визначено статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод внаслідок невиконання судового наказу Хотинського районного суду №2-н-213/12 та рішень Хотинського районного суду у справах №2-621/12, №2-861/12, №724/725/13-ц, №724/1914/13-ц, №724/135/14-ц, №724/1756/14-ц;

- стягнути з держави України на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду у розмірі 569 349,64 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 558 912,90 грн з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку через Головне управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області;

- стягнути з держави України на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1285,27 грн солідарно у пропорціях за визначенням суду з особи відділу державної виконавчої служби Хотинського районного управління юстиції та з особи Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області;

Позов мотивовано тим, що 19 березня 2012 року Хотинський районний суд Чернівецької області видав судовий наказ про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне товариство «Арго» (далі - ТОВ ВКТ «Арго») на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 5 599,03 грн.

На виконання цього судового наказу 24 квітня 2012 року ВДВС Хотинського РУЮ відкрив виконавче провадження.

27 червня 2012 року відділ примусового виконання рішень ГТ УЮ у Чернівецькій області виніс постанову про повернення виконавчого листа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника коштів та майна.

У січні 2013 року позивач вдруге звернулася до ВДВС Хотинського РУЮ для подальшого примусового виконання судового наказу. 29 червня 2013 року відкрито виконавче провадження, проте судовий наказ не виконаний.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 24 жовтня 2012 року стягнуто з ТОВ ВКТ «Арго» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 16 880,58 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34 565,55 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 27,90 грн, збитки у розмірі 595,86 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

29 січня 2013 року ВДВС Хотинського РУЮ відкрив виконавче провадження на виконання вказаного судового рішення, однак зазначене судове рішення залишилось не виконаним.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2012 року стягнуто з ТОВ ВКТ «Арго» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній плати у розмірі 1 034,85 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19 094,69 грн та моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

На виконання цього рішення 29 січня 2013 року ВДВС Хотинського РУЮ відкрив виконавче провадження, разом з тим це рішення не виконано.

22 березня 2013 року ВДВС Хотинського РУЮ неправомірно закінчив виконавчі провадження, що встановлено ухвалами апеляційного суду Чернівецької області від 11 липня 2013 року та від 27 серпня 2014 року.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 8 травня 2013 року стягнуто з ТОВ ВКТ «Арго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 60 536,23 грн.

05 липня 2013 року ВДВС Хотинського РУЮ відкрив виконавче провадження на виконання рішення суду від 29 січня 2013 року, однак це рішення також не виконано на момент подання даного позову.

Позивач посилається на те, що в результаті тривалого невиконання вищевказаних судових рішень їй завдано майнову шкоду, яка полягає в тому числі у матеріальних втратах від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, та моральну шкоду, розмір якої вона оцінила у розмірі 558 912,90 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2016 року заяву представника ГТУЮ у Чернівецькій області про відвід судді Руснак А. І . задоволено. Справу передано на розгляд Новоселицькому районному суду Чернівецької області.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 29 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судові рішення про стягнення з ТОВ ВКТ «Арго» на користь ОСОБА_1 грошових коштів не виконані у зв`язку з відсутністю коштів на рахунках боржника та перебуванням всього його майна в іпотеці. Бездіяльності державного виконавця при виконанні судових рішень не встановлено, а отже і відсутні підстави для задоволення позову, в тому числі для відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 08 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення суду першої інстанції та ухвалу Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 травня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду скасовано з направленням справи до апеляційного суду на новий розгляд.

За результатами нового апеляційного розгляду, постановою апеляційного суду Чернівецької області від 17 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частини відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення цих вимог.

Стягнуто з держави Україна на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 3000 грн, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в особі управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалу Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2016 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивовано тим, що факт неправомірної бездіяльності державних виконавців є встановленим ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 15 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 24 грудня 2014 року, якою скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність ВДВС Хотинського РУЮ задоволено частково, визнано неправомірним безпідставне повернення виконавчого листа, виданого Хотинським районним судом Чернівецької області, про стягнення з ТОВ «ВКТ «Арго» на користь ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати у розмірі 5 599 грн.

Позивач як на підставу задоволення своїх вимог не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів розміру заподіяної йому матеріальної шкоди. Сума шкоди, що була заявлена позивачем до стягнення, є необґрунтованою, оскільки невиконання рішення суду не може ототожнюватися із заподіяною позивачу майновою шкодою, оскільки позивачем не надано доказів безповоротної втрати реальної можливості виконання рішення щодо стягнення з боржника грошових коштів.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що неправомірними діями, бездіяльністю державного виконавця ВДВС Хотинського РУЮ ДВС, та невиконанням судового рішення, позивачу завдано моральну шкоду.

Виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, враховуючи погіршення стану її здоров`я, нервове напруження, неодноразове звернення до державних органів з приводу невиконання рішення суду, відсутність коштів для належного забезпечення себе та своїх дітей, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, зокрема шляхом стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди, розмір якої суд визначив в сумі 3000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить: скасувати постанову апеляційного суду в частині незадоволення вимог апеляційної скарги за виключенням відмови у скасуванні ухвали Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2016 року; скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції не було переглянуто апеляційним судом належним чином, оскільки апеляційний суд мав змінити рішення щодо відмови у відшкодуванні судових витрат.

Рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на незаконно здобутих доказах. Судами порушено принцип рівності сторін та порушено право позивача на справедливий судовий розгляд.

Під час розгляду справи суди обох інстанцій посилались на відсутність можливості виконати виконавчі провадження. Однак суди не можуть заново встановлювати обставини, які були встановлені при більш детальному вивченні обставин виконання. Якщо суд апеляційної інстанції вважав, що орган державної виконавчої служби не мав можливості здійснити стягнення, то встановленню підлягав факт, з якого саме часу не було такої можливості, оскільки виконавчі провадження перебували на виконанні майже 4 роки. За цей період позивач неодноразово в суді доводила можливість виконання судових рішень та відсутність належних для цього дій, а не лише бездіяльність державних виконавців чи неправомірність постанов.

Вирішуючи даний, спір суд апеляційної інстанції мав взяти до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка забезпечує рівність прав заявників щодо відшкодування моральних страждань в залежності від її тривалості, на що зверталась увага в первинному позові та подальших клопотаннях.

Заявник не погоджується з визначеною апеляційним судом сумою відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн та вважає її замалою, такою, що не відповідає глибині моральних страждань, їх тривалості та зусиль, втрачених для захисту порушених прав.

Суд апеляційної інстанції у своєму рішенні вказав на відсутність будь-яких належних та допустимих доказів розміру заподіяної матеріальної шкоди. Однак відповідач зобов`язаний був стягнути на користь позивача заробітну плату у певний строк. Виконати виконавче провадження відповідача неодноразово зобов`язували суди при розгляді скарг. Кінцева дата закінчення виконавчих проваджень є початком відліку інфляційних збитків, оскільки сторони виконавчих проваджень не можуть вплинути на інфляцію, а відповідач не вчинив належних дій для примусового виконання у визначений строк.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ГУ ДКС України у Чернівецькій області, заперечує проти доводів позивача та просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. Посилається на те, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачем до відшкодування є завищеним, а вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, зокрема щодо інфляційних втрат є необґрунтованими і недоведеними.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилалась на незаконність бездіяльності відповідачів (органів державної виконавчої служби) щодо тривалого невиконання судових рішень про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди з ТОВ «ВКТ «Арго» на користь ОСОБА_1 , факт завдання їй цим майнової шкоди, яка полягає у матеріальних втратах від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 22, 23, 1166, 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення на користь позивача майнової шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що в судовому засіданні не встановлені підстави для покладення на державну виконавчу службу відповідальності, оскільки позивачем не доведено, що йому заподіяна майнова шкода за вини виконавчої служби під час виконання судових рішень про стягнення коштів, з наведених у позові підстав. Сам по собі факт невиконання рішення суду боржником не є безумовною підставою для покладення такого відшкодування на виконавчу службу за рахунок держави.

Під час розгляду справи позивач не надав належних та допустимих доказів факту завдання йому матеріальної шкоди, заявлений до відшкодування такої шкоди не обґрунтував.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з неможливістю його виконання не надано), а тому невиплачені позивачеві кошти на виконання судового рішення, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Вимога про відшкодування інфляційних витрат також не підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а оскільки боржником у даному зобов`язанні є ТОВ ВКТ «Арго», то саме з нього і можуть бути стягнуті відповідні суми, а не з державної виконавчої служби.

Ураховуючи наведене, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в частині відшкодування майнової шкоди, є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують та зводяться лише до їх переоцінки.

У статті 23 ЦК Українипередбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У справі, яка переглядається установлено, що ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 липня 2014 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, визнано неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця ВДВС Хотинського РУЮ щодо зупинення виконавчих проваджень. Також встановлено, що державним виконавцем безпідставно тривалий час не вживав заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», щодо виконання судових рішень про стягнення заборгованості із заробітної плати з ТОВ «ВКТ «Арго» на користь ОСОБА_1 .

Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 15 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 24 грудня 2014 року, скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність ВДВС Хотинського РУЮ задоволено частково, визнано неправомірним безпідставне повернення виконавчого листа, виданого Хотинським районним судом Чернівецької області, про стягнення з ТОВ «ВКТ «Арго» на користь ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати у розмірі 5 599 грн.

Установивши, що судовими рішеннями встановлена бездіяльність державного виконавця в процесі виконання судових рішень про стягнення коштів, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди. Визначений апеляційним судом розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини державного виконавця у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеними вище судовими рішеннями про визнання бездіяльності державного виконавця та повернення виконавчого листа незаконними порушене право позивача фактично було відновлено. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання факту порушення державою Україна права позивача на справедливий судовий розгляд та права на мирне володіння своїм майном суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що ці вимоги не відповідають визначеним законом можливим способам захисту прав, з урахуванням установлених у цій справі обставин, змісту позовних вимог та прав, на порушення яких посилався позивач, оскільки відповідно до цивільного, цивільно-процесуального законодавства України, існує інший визначений законом спосіб захисту цих прав.

Аргументи касаційної скарги щодо порушення судами принципу рівності сторін та права позивача на справедливий судовий розгляд спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що позивач, її представник, у повній мірі користувалися наданими їм процесуальним законом правами, в тому числі щодо подання доказів, надання пояснень та заперечень, подання заяв і клопотань, які вирішувались судами у встановленому процесуальним законом порядку.

За своїм змістом усі доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, необхідності їх переоцінки, зокрема, у тому контексті, який на думку позивача свідчить про завдання йому матеріальної шкоди та моральної шкоди у більшому розмірі, ніж визначено апеляційним судом, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, під час вирішення питання доведеності усіх складових деліктної відповідальності, перевірили наведені позивачем доводи і дали належну оцінку усім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є прерогативою судів першої й апеляційної інстанцій.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції та суду першої інстанції у не скасованій апеляційним судом частині.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у нескасованій частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів в оскаржуваній частині не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 29 червня 2016 року у нескасованій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду Чернівецької області від 17 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська