Справа № 408/9432/18-ц
Провадження № 22-ц/810/150/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів -Коновалової В.А., Стахової Н.В.

за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження у залі судових засідань Луганського апеляційного суду

апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області в особі Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області

на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 15 січня 2020 рокуухваленого судом у складі судді Рукаса М.С.

у справі про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом

учасники справи:

позивач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області

відповідач - ОСОБА_1

третя особа - Державний нотаріус Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохін Олександр Олександрович

встановив:

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 31.01.2017 року №369, видане ОСОБА_1 державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохіним О.О. в частині включення до складу спадщини ОСОБА_1 недоотриманих її матір`ю ОСОБА_2 сум щомісячних страхових виплат за період з 01.12.2014 по 23.06.2017 враховуючи перерахунок щомісячних страхових виплат з 01.03.2017 року та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 року в розмірі 25 306, 21 гривень.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначив про те, що потерпілаОСОБА_2. за життя не набула права на вказані виплати, оскільки не перемістилась з тимчасово окупованої території України і за період з 01.12.2014 року по 23.06.2017 року не звернулась з відповідною заявою до робочих органів Фонду соціального страхування України на території підконтрольній владі України, тобто не скористалась правом на отримання страхових виплат відповідно до чинного законодавства України, тому вважає, що відповідачка ОСОБА_1 також не має права на отримання цих страхових коштів в розумінні ст.1216, ст.1218, ст.1227ЦК України.

З вказаних підстав, позивач вважає, що державним нотаріусом неправомірно включено до складу спадщини вказані суми страхових виплат померлої.

Рішенням Біловоського районного суду Луганської області від 15 січня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання учасники справи не з`явились про місце та час судового засідання повідомлені належним чином, від третьої особи - Державного нотаріуса Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохіна О.О. надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду вказаним вимогам відповідає.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_2 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкодавець ОСОБА_2 перебувала на обліку та отримувала щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Луганської області в м. Луганську, яке на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території, і не було переміщено на територію України, яка підконтрольна органам державної влади,а тому всі нарахування та виплати страхових платежів було припинено з 01.12.2014.

Постанова про припинення цих виплат відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Луганську Луганської області не виносилася.

Згідно наданої довідки Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області від 26.12.2017 №03/4146 потерпілійОСОБА_2. не виплачено щомісячні страхові виплати за червень - листопад 2014 року на загальну суму 4354, 68 грн, також не донараховано щомісячні страхові виплати з 01.12.2014 року по 23.06.2017 року (включно) та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 року на суму 25306, 21 грн.

Загальна сума недоотриманих страхових виплат складає 29660,89 грн.

Відповідачкою ОСОБА_1 отримано свідоцтво про право на спадщину за законом від 31.01.2018 згідно якого, до складу спадщини увійшли недоотримані страхові виплати із доплатами по перерахунку у розмірі 29660,89 грн, які належали померлій ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилався на те, що ОСОБА_2 за життя із заявою за новим місцем знаходження відділення Фонду не зверталась, тобто не скористалась своїм правом на отримання страхових виплат, отже страхові виплати у вказаній вище сумі не можуть входити до складу спадщини, оскільки за життя у спадкодавця ОСОБА_2 не виникло права на ці виплати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що не отримані суми страхових виплат, які належали померлій входять до складу спадщини і відповідач ОСОБА_1 , як спадкоємець померлої ОСОБА_2 , має право на їх отримання в порядку спадкування. Не переміщення ОСОБА_2 з тимчасово окупованої території України для звернення до робочих органів Фонду про продовження страхових виплат, не є підставою для припинення таких виплат.

Колегія суддів вважає такі висновки суду відповідають вимогам закону та встановленим по справі обставинам виходячи з наступного.

Згідно статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частина перша статті 1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не має право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який з 01 січня 2015 року діє у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ та має назву «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України № 1105-ХІV (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Статтею 40 вказаного Закону (в редакції до 01 січня 2015 року) було передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було.

У статті 38 Закону № 1105-ХІV (у редакції, чинній на час припинення страхових виплат) передбачено випадки припинення страхових виплат і надання соціальних послуг: на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-ХІV (у редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ) Кабінет Міністрів України визначає особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення АТО або зони надзвичайної ситуації).

Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VІІ; у редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Водночас частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

До жодного з указаних законів не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної.

Постановами Кабінету Міністрів України № 531, 637 та 595 встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення АТО, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам.

Зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Вказані підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Вони не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади.

Про необхідність соціального захисту осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях ідеться і в Законі України від 18 січня 2018 року № 2268-VІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (далі - Закон № 2268-VІІІ).

У статті 2 цього Закону передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року, прийнятій у справі № 243/5697/16-ц та у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року, прийнятій у справі № 227/2802/16-ц.

Отже, ненадання особі, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, та не звернення цієї особи до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про нарахування виплат, не є підставою для невиплати страхових платежів, оскільки таке права закріплене за особою положеннями Закону № 1105-ХІV (з 01 січня 2015 року в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ), і може бути обмежене лише введенням воєнного чи надзвичайного стану на окремій території чи на всій території України.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду про те, що спадкодавець ОСОБА_2 мала право на нарахування та виплату страхових виплат не залежно від звернення до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території, а тому спадкоємець ОСОБА_1 відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за законом.

З вказаної підстави колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права.

Порушення судом норм процесуального права, апеляційною інстанцією не встановлено.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367 374,375,383,384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 15 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повного тексту постанови - 03 квітня 2020 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.А. Коновалова

Н.В. Стахова