Справа №: 343/234/20
Провадження №: 2/0343/234/20
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

06 квітня 2020 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді - Тураша В. А.,

секретаря - Лукань О.З.,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд -

В С Т А Н О В И В :

Позивач просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинковолодінням по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності йому, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Свої вимоги мотивує тим, що йому, ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 , в якому він і проживає.

Також в будинку зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка в ньому фактично не проживає вже з січня 2011року.

Він, ОСОБА_1 ,перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб між ними розірвано 27.05.2003 року.

Не зважаючи на те, що за даною адресою відповідачка не проживає, але вона не виписується, та продовжує бути зареєстрованою.

Відповідачка поводиться безвідповідально, фактично не проживаючи в належному йому житловому будинку, відмовляється знятись із реєстрації та зареєструватись за фактичним місцем проживання.

Жодних витрат на утримання будинку відповідачка не здійснює.

Реєстрація відповідачки в належному йому будинку створює для нього додаткові витрати, зокрема витрати по оплаті комунальних послуг, також через реєстрацію він позбавлений можливості отримувати житлову субсидію.

Таким чином, своїми діями відповідачка порушує його право власника житлового будинку вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

В органі реєстрації місця проживання йому повідомили, що без заяви особи, яка прописана в житловому будинку, вони самостійно не мають права зняти особу з реєстрації з місця проживання. Враховуючи, що в позасудовому порядку, він не має можливості здійснити зняття з реєстрації з його житлового будинку, він змушений звернутись за захистом порушених прав до суду.

Позивач ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений судом, подав клопотання (а.с.30, 38), згідно яких позов підтримає, просить справу розглянути без його участі в судовому засіданні, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідачка ОСОБА_2 , в судове засідання на повторний виклик не з`явилася, причину своєї неявки суд не повідомила, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, хоч про дату, час і місце судового засідання повідомлений, у встановленому Законом порядку, про що свідчать: оголошення на офіційному веб-сайті Долинського районного суду за веб-адресою : dl.if.court.gov.ua. про виклик в судове засідання (а.с. 17,26,34 ). Від неї не поступив відзив на позов.

Суд, дослідивши та оцінивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Ч.ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч.1,4 статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ст.395 ЦК речовими правами на чуже майно є: зокрема, 1) право володіння; 2) право користування (сервітут).

Відповідно до ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч.3 ст.404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.04.2019 року (а.с.39), свідчить про те, що позивачу ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Копія довідки вих.№980 виданої Кропивницьким старостинським округом Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області 26.11.2019 року свідчить про те, що ОСОБА_1 , дійсно зареєстрований та проживає в с.Кропивник. Склад сім?ї : колишня дружина - ОСОБА_2 , 1965 р.н. (а.с.8).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 вселилась у належний позивачу будинок, як член його сім`ї - дружина, оскільки сторони проживали однією сім`єю, а тому відповідачка у встановленому законом порядку набули права користування вказаним будинком.

Таким чином, на період проживання у шлюбі дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 набула особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинковолодінням належному на праві приватної власності позивачу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Такий сервітут є тимчасовим.

Копія свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_1 від 27.05.2003 року свідчить про те, що шлюб між громадянином ОСОБА_1 і громадянкою ОСОБА_2 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 27.05.2003 року зроблено запис за №102 (а.с.10).

Акт обстеження матеріально-побутових умов по факту місця проживання ОСОБА_2 , від 25.11.2019 року (а.с.9) свідчить про те, що ОСОБА_2 , зареєстрована але не проживає в АДРЕСА_1 з січня 2011 року.

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідачки до будинку позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки ОСОБА_2 , яка проживає у будинку, що належить ОСОБА_1 , втратила статус члена сім`ї власника.

Відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

ОСОБА_2 спільним побутом із ОСОБА_1 не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц.

Отже, вирішуючи спір, суд враховує вищевказані обставини та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та дійшов до висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.ст.405, 406 ЦК України.

Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником майна - житлового будинку з господарськими спорудами розташованих за адресою: АДРЕСА_1 і в силу ст.391 ЦК України, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм

майном, а відповідачка ОСОБА_2 , втратила статус члена сім`ї,а тому право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України.

Відповідачка не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для позивача незручності у реалізації права власності та користуванні будинковолодінням.

Суд вважає, що реєстрація відповідачки у будинковолодінні, яке належить позивачу на праві власності , порушує права останнього, оскільки перешкоджає здійсненню ним права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності.

У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинковолодінням по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності йому, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підлягають задоволенню.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.

На підставі ст. 41 Конституції України,ст.72 ЖК України, ст.ст. 391, 402, 405,406 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 141, 258, 259, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити .

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила право користування будинковолодінням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Долинський районний суд Івано-Франківської області.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , житель АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована АДРЕСА_2 .

Суддя Долинського районного суду В.А.Тураш