ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

23 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів. Просить суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 771900 грн., проценти на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 9780,91 грн., три проценти річних у розмірі 2537,75 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 8162,19 грн., з яких 7842,19 грн. судовий збір за подання позовної заяви і 320 грн. за подання заяви про забезпечення позову (а.с. 3-5).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 09 серпня 2017 року у розмірі 784218,66 грн., з яких: 771900 грн. - сума основного боргу; 9780,91 грн. - проценти за користування коштами, 2537,75 грн.-3% річних. Стягнути з Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений останньою судовий збір у розмірі 7842,19 грн. (а.с.153-157).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 серпня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено договір позики, на підтвердження якого було складено розписку, відповідно до якої останній отримав від позивача у борг грошові кошти у розмірі 30000 доларів США, зобов`язавшись повернути суму боргу до 23 серпня 2017 року (а.с.12).

На час розгляду справи грошові кошти відповідачем ОСОБА_1 не повернуті, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутися до суду із відповідним позовом.

Судом встановлено, що у даній цивільній справі спір виник у зв`язку із неповерненням відповідачем ОСОБА_1 суми боргу та невиконанням ним зобов`язання щодо повернення коштів в обумовленому сторонами розмірі та строки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись вимогами ст. 509, 524, 525, 526, 527, 530, 533, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, виходив із їх законності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Предметом даного спору є стягнення грошових коштів за договором позики.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, строковим або безстроковим, оплатним або диспозитивно безоплатним.

Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Як вбачається із матеріалів справи, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики грошей на суму 30000 доларів США.

На підтвердження укладення договору позики та його умов та на підтвердження отриманих грошей було складено розписку ( а.с.12).

В запереченнях на позовну заяву відповідач заявив, що він не підписував договір позики від 09 серпня 2017 року, а в апеляційній скарзі зазначає, що термін повернення грошових коштів був визначений як 23 серпня 2020 року, а не 23 серпня 2017 року. Отже факт складання розписки відповідачем визнано. Інші доводи колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки відповідач належним чином цього не довів. Більш того, колегія суддів звертає увагу, що саме за клопотанням відповідача ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2018 року призначено судову почеркознавчу експертизу та зобов`язано ОСОБА_1 в десятиденний строк з дня постановлення даної ухвали надати суду для направлення експертам експериментальні і вільні зразки почерку і підпису ОСОБА_1 . Однак відповідач не виконав цих вимог, а тому провадження у справі було поновлено без проведення експертизи.

Інші доводи ґрунтуються на тому, що строк виконання зобов`язання 23.08.2020 не настав, а тому, звернення позивача є передчасним, однак такі доводи колегія суддів відхиляє, як безпідставні та недоведені належним чином.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено укладання договору позики між сторонами та отримання відповідачем грошових коштів за ним. Будь-яких доказів на спростування даних обставин відповідачем надано не було.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження обставин на які заявник посилається у своїй апеляційній скарзі.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про задоволення заявлених позовних вимог.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: