ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» червня 2020 року

м. Харків

справа № 643/21033/19-ц

провадження № 22ц/818/3437/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року в складі судді Єрмак Н.В.

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 13 серпня 2018 року між нею та ОСОБА_3 укладено попередній договір, за яким вони зобов`язалися до 13 лютого 2019 року укласти договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким відповідач буде продавцем, а вона покупцем квартири АДРЕСА_1 .

Зазначила, що для підготовки документів щодо укладення основного договору вона передала у власність відповідача, а відповідач отримав до підписання попереднього договору та зобов`язався повернути до підписання договору купівлі-продажу грошову суму в розмірі 108 960,00 грн. За взаємним бажанням сторін сума, яку отримав відповідач, зараховується в рахунок сплати вартості квартири при укладенні договору купівлі-продажу.

Вказала, що до сьогоднішнього дня договір купівлі-продажу не укладено, також вимогу щодо повернення грошових коштів відповідач ігнорує.

Вважала, що договір купівлі-продажу, який би за своєю формою і змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а тому сплачені нею відповідачу кошти в розмірі 108 960,00 грн є авансом та підлягають поверненню.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошові кошти в розмірі 108 960,00 грн та сплачений судовий збір.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 108 960,00 грн та судовий збір в розмірі 1089,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вважав, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що згідно пункту 5 договору позивачка передала йому грошові кошти в якості неустойки, а не в якості авансу або завдатку; що в червні 2019 року позивачка добровільно відмовилася купувати його квартиру, тому сума цієї неустойки залишається у нього, оскільки саме позивачка не виконала умови попереднього договору.

15 червня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необгрунтованою. При цьому зазначила, що строк виконання попереднього договору було обумовлено до 13 лютого 2019 року. Проте, у визначений строк основний договір у зв`язку з відмовою відповідача не укладено, в добровільному порядку відповідач відмовляється повертати отримані кошти. Вказала, що договором передбачено, що отримані відповідачем грошові кошти є авансом (пункти 4, 7 договору). У випадку не укладення договору ця сума повертається їй.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що передана відповідачу грошова сума є авансом, а не завдатком та неустойкою, тому підлягає поверненню позивачці.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено попередній договір, відповідно до умов якого сторони попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, з вимогами чинного законодавства щодо виникнення права власності, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, уклали цей договір про таке: за цим договором сторони зобов`язуються до 13 лютого 2019 року укласти договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким ОСОБА_3 буде продавцем, а ОСОБА_1 покупцем майна.

Відповідно до пункту 2 цього договору предметом майбутнього договору купівлі-продажу є квартира АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_3 на відчужуване майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 січня 2018 року за № 24523345, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 101.

Пунктом 3 цього договору передбачено, що істотними умовами основного договору є: ціна продажу 1 579 920,00 грн, що еквівалентно сумі 58 000,00 доларів США, виходячи з визначеного сторонами обмінного курсу 1 USD=27,24 грн на день укладення цього договору. У разі, коли на день посвідчення основного договору обмінний курс відрізнятиметься від встановленого сторонами обмінного курсу, продаж нерухомого майна вчинятиметься за суму, еквівалентну 58 000,00 доларів США на день посвідчення основного договору; момент виникнення права власності з моменту державної реєстрації основного договору; порядок розрахунків розрахунки за квартиру здійснюються сторонами за договором з урахуванням умов чинного законодавства; витрати на оформлення основного договору сплачує ОСОБА_1 ; оформлення квартири на ОСОБА_1 , або будь-яку іншу особу на її розсуд.

Пунктом 4 цього договору передбачено, що для підготовки документів щодо укладення основного договору, ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 отримав до підписання цього договору та зобов`язується повернути до підписання основного договору ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 108 960,00 грн, що еквівалентно 4000,00 доларів США. За взаємним бажанням сторін сума, що отримана ОСОБА_3 від ОСОБА_1 , зараховується в рахунок сплати вартості квартири при укладенні основного договору, передбаченої пунктом 3 цього договору.

Пунктом 5 цього договору передбачено, що кожна зі сторін зобов`язується належним чином виконати зобов`язання, передбачені в пункті 1 цього договору. У разі порушення зобов`язань, передбачених пунктом 1 цього договору, сторона яка порушила зобов`язання, повинна передати іншій стороні неустойку в розмірі 108 960,00 грн, що еквівалентно 4000,00 доларів США.

Відповідно пункту 6 цього договору сторони прийшли до згоди, що ОСОБА_3 є відповідальним за невиконання даного договору також у випадках відмови від укладення основного договору через відсутність документів на квартиру (а.с.8).

У визначений вказаним договором строк, договір купівлі-продажу квартири між сторонами не укладено, грошові кошти позивачці не повернуті.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 192407746 від 10 грудня 2019 року, власницею квартири АДРЕСА_1 з 06 червня 2019 року є ОСОБА_4 (а.с.11-12).

11 грудня 2019 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_3 направила вимогу про повернення грошових коштів (а.с.8, 9-10).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною першої статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постановах від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, в постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 608/2844/14-ц (провадження № 61-23017св18), від 01 квітня 2019 року у справі № 440/1947/14-ц (провадження № 61-32367св18).

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що передані ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_3 кошти у сумі 108 960,00 грн фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме - не укладено договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а тому ці кошти підлягають поверненню.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що ця сума є неустойкою (штрафом, пенею), яка застосовується за порушення зобов`язання, передбаченого пунктом 1 цього договору судовою колегією не приймаються, оскільки належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 не виконала умови попереднього договору, матеріали справи не містять. Навпаки, у червні 2019 року договір купівлі продажу спірної квартири укладено між відповідачем та іншою особою, що свідчить про невиконання умов договору саме відповідачем, тому підстав для стягнення неустойки, як зазначає відповідач, не вбачається.

Посилання ОСОБА_3 на те, що справу розглянуто за його відсутності, незважаючи на те, що позивачці достовірно відомо його фактичне місце проживання і номер телефону, колегія суддів не приймає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з пунктом 2 частини 7 статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку.

З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 24 грудня 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.15).

Аналогічне міститься і в попередньому договорі від 13 серпня 2018 року (а.с.7).

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

З матеріалів справи вбачається, що зворотні повідомлення були направлені ОСОБА_3 на адресу, в якій він зареєстрований та яку зазначено в позовній заяві, однак поверталися до суду першої інстанції з поміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_3 реалізував своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Під час апеляційного розгляду справи відповідач скористався своїми процесуальними правами.

Інші доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 25 червня 2020 року.