Справа № 307/2996/18
Провадження № 2/307/78/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого Чопик В.В. при секретарі Олексій Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та розподіл спільного сумісного майна.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та розподіл спільного сумісного майна.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02 серпня 2012 року нею був укладений шлюб з відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 02.08.2012 р. Від шлюбу дітей не мають. Нещодавно вона дізналась про те, що чоловік їй зраджує, піля цього сімейні стосунки з відповідачемзіпсувались, стали чужими людьми , зникли почуття любові та поваги один до одного. Вона не хоче продовжувати своє життя з людиною, яка їй зрадила та якій вона вже ніколи не зможе вірити. Стверджує, що шлюб носить формальний характер, і тому просить розірвати його.

Разом з цим зазначає, що під час шлюбу набуте наступне нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та житловий будинок, що знаходиться, за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за індексним номером 160153468 від 19.03.2019 року. Крім того, наявність нерухомості підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 26.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю.

Стверджує, що в обидва об`єкти нерухомості вкладались кошти, що належать їй.

Вартість майна, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 становить приблизно 1080000 гривень і визначається згідно даних щодо продажу будинків в даній місцевості (приклади додаються) і житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 - вартість 140000 гривень, що зазначено в самому договорі купівлі-продажу від 26.12.2017 року.

Стверджує, що в ремонт житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 вона вклала свої особисті кошти на відновлення даної нерухомості в розмірі 148169,16 гривень (сто сорок вісім тисяч сто шістдесят дев`ять гривень шістнадцять копійок), з яких 71135,00 гривень - це кошти за роботу та 77034,16 гривень - це кошти за придбані матеріали на даний будинок.

Дані витрати підтверджуються договором від 05.10.2018 року про виконання ремонтних робіт по адресі АДРЕСА_2 , актом виконаних робіт, розпискою працівників про отримані кошти за ремонтні роботи та копіями чеків, накладних та рахунків на придбаний матеріал на 17 аркушах паперу формата А4 та розрахунком витрат на придбаний матеріал в розмірі 77034,16 гривень (додаються).

Відповідач не бажав та не здійснював жодного матеріального вкладу ні в придбання нерухомого майна в м. Мукачево, ні в подальшому в його відновлення, тобто в ремонтні роботи і витрати на будматеріали.

Посилаючись на положення ст. 368, ст..370 ч.ч. 1,2 ст.372 ЦК України та ст.ст 60, 61,63,68, 69, ч.1 ст.70 СК України, п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». п.3.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово- комунального господарства України №55 від 18.05.2007 року, вважає, що її дробова частка у праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 з розрахунку того, що нею вкладені значні особисті кошти на відновлення даного будинку становить 3/4 частки, а дробова її частка у праві власності на будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 становить 1/2 частки і відповідно частки відповідача складають 1/2 будинку у АДРЕСА_3 .

Тому просить суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 та визнати за нею право спільної часткової власності на ѕ житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та право спільної часткової власності на Ѕ будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/4 житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та право спільної часткової власності на Ѕ будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач та її представник в судове засідання не з`явився, однак надав до суду клопотання в якій просять суд справу розглянути у їх відсутності, заявлені вимоги підтримують та просить їх задовольнити, а тому суд на підставі ст.. 223 ЦПК України справу розглянув у їх відсутності.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, а тому суд на підставі ст.. 223 ЦПК України справу розглянув у їх відсутності, однак надіслали до суду відзив на позовну в якому посилається на те, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги в частині поділу спільного майна подружжя є безпідставними, необґрунтованими, суперечать вимогам закону та фактичним обставинам справи, а тому до задоволення не підлягають, виходячи з наступних мотивів.

Під час розгляду цивільної справи встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 02.08.2012р. виконавчим комітетом Бедевлянської сільської ради, за актовим записом №12.

Від шлюбу сторони спільних дітей не мають.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.12.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Чорі О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №1077, відповідачем ОСОБА_2 придбано у власність житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 , загальною площею 102,9 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., з надвірними спорудами: сарай - «З», сарай - «К», сарай - «М», котельня - «а», літня кухня - «И», гараж - «Ж», споруди - 1-3, мощення - І.

Право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.12.2017р., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 104.

Посилаючись на ст.60, ч.1 статті 61 ст.63, ч.1 ст.68 СК України стверджують, що оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_2 , був придбаний (набутий) сторонами у період спільного проживання у зареєстрованому шлюбі, а тому такий об`єкт нерухомого майна на підставі ст.60 СК України повинен належати сторонам на праві спільної сумісної власності.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на ѕ частини житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_2 , не ґрунтуються на вимогах закону з огляду на таке.

Відповідно до ч.1,2 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Також відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Із зазначених вище норм сімейного та цивільного законодавства чітко випливає, що при поділі майна частки чоловіка і дружини є рівними.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Стверджують, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено наявності обставин, з якими зазначені правові норми пов`язують можливість відступу від засади рівності часток подружжя при поділі майна та можливість збільшення частки дружини.

А саме, позивачкою не доведено обставин, що мають істотне значення, зокрема те, що відповідач ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Обставин, передбачених ч.3 ст.70 СК України для збільшення частки позивачки при поділі майна, також немає, оскільки неповнолітні чи непрацездатні повнолітні діти з позивачкою не проживають і на її утриманні не перебувають.

Доводи позивачки про те, що її дробова частка у праві власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 повинна становити ѕ частки, з огляду на те, що нею вкладені значні особисті кошти на відновлення даного будинку, є безпідставними і необґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Факт проведення позивачкою поточних ремонтних робіт у житловому будинку по АДРЕСА_2 жодним не впливає на розмір часток подружжя у спільному сумісному майні.

Надані позивачкою документи, договір про виконання разової роботи від 05.10.2018р., акт виконаних робіт від 18.12.2018р., видаткові накладні про відпуск будівельних матеріалів не підтверджують обсягів та вартості будівельних матеріалів та ремонтних робіт.

Договір від 05.10.2018р. не може вважатися договором підряду у розумінні параграфів 1-3 глави 61 ЦК України.

Надані позивачкою видаткові накладні не містять відомостей про відпуск зазначених у накладних будівельних матеріалів саме позивачці ОСОБА_1 , оскільки не містять найменування отримувача (платника), а також жодним чином не підтверджують факт використання будівельних матеріалів саме для здійснення ремонтних робіт у житловому будинку по АДРЕСА_2 .

Крім цього, житловий будинок по АДРЕСА_2 після його придбання знаходився у справному належному стані і жодних будівельних робіт не потребував, що стверджується відео фіксацією стану житлового будинку (додається).

Тому, стверджують, що доводи позивачки про необхідність відновлення житлового будинку є безпідставними і недоведеними.

До того ж, станом на зазначений у позовній заяві період виконання ремонтних робіт у житловому будинку АДРЕСА_2 , сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому, враховуючи встановлені законом засади здійснення спільної сумісної власності, будь-які можливі витрати позивачки щодо утримання спільного житлового будинку здійснювалися за рахунок спільних коштів подружжя, що у будь-якому разі виключає можливість збільшення за рахунок цього її частки у спільному майні.

Тому доводи позивачки про те, що нею вкладено у ремонт житлового будинку по АДРЕСА_2 свої особисті кошти у сумі 148 168,16 грн. належними і допустимими доказами не стверджені.

Також, стверджують, що необґрунтованими і безпідставними є твердження позивачки, що вкладення у житловий будинок коштів у сумі 148 168,16 грн., враховуючи вартість будинку у сумі 140000 грн., повинні збільшити її частку у спільній власності до ѕ.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Із матеріалів справи не вбачається та позивачкю не надано доказів оцінки майна - житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Тому твердження про те, що вартість будинку складає 140 000 грн. на законі та матеріалах справи не ґрунтується.

Також стверджують, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права власності на Ѕ житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є також безпідставними і до задоволення не підлягають з огляду на наступне.

Житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 був збудований відповідачем ОСОБА_2 до укладення шлюбу з позивачкою ОСОБА_1 , а тому не може вважатися об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

А саме, відповідно до рішення Бедевлянської сільської ради від 09.06.1993р. відповідачу ОСОБА_2 та його першій дружині ОСОБА_4 було надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку в урочищі « Гіллі » та надано земельну ділянку площею 0,12 га.

Відповідно до дозволу на право виконання будівельних робіт, виданого відділом архітектури та містобудування Тячівської РДА у 1993 році відповідачу ОСОБА_2 та його першій дружині ОСОБА_4 було надано дозвіл на право виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку в урочищі «Гіллі» с. Бедевля Тячівського району.

29.07.2002р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині на чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини /навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Цими нормами матеріального права чітко врегульовано поняття віднесення майна до спільної власності подружжя або особистої власності дружини, чоловіка.

Віднесення майна до спільного чи особистого нерозривно пов`язано з фактом набуття - створення, придбання і т.п. - цього майна, а не з фактом реєстрації права власності на таке майно.

По справі доведено, що житловий будинок АДРЕСА_1 був побудований відповідачем ОСОБА_2 до одруження з позивачкою ОСОБА_1

Земельна ділянка для будівницта житлового будинку також була надана відповідачу до укладення шлюбу з позивачкою.

У абзаці 1 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. № 11, роз`яснено наступне: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час

припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У абз. 2 п. 24 зазначеної Постанови висловлена позиція з приводу того, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року зазначено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Зазначеними нормами законодавець, відносячи майно до особистої чи спільної власності, акцентує саме на факті набуття майна до шлюбу або під час шлюбу, відповідно.

Реєстрація права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , що була здійснена відповідачем ОСОБА_2 27.11.2018р., жодним чином не спростовує факту набуття відповідачем права на вказаний будинок до укладення шлюбу з позивачкою.

Відповідно до довідки виконкому Бедевлянської сільської ради №2248 від 23.11.2018р. згідно з записом у господарській книзі Бедевлянської сільської ради в АДРЕСА_1 за гр. ОСОБА_2 рахується житловий будинок по будований у 1991 році. Будинок побудований у 1991 році. Будований з піноблоків, матеріал покрівлі - шифер. За будівлею в АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 0,15 га.

З огляду на викладені обставини, стверджують, що позивачкою всупереч зазначеним вимогам процесуального законодавства не надано доказів наявності підстав для визнання за нею права власності на ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_2 , та наявності підстав для віднесення до спільного сумісного майна житлового будинку по АДРЕСА_1 .

А тому просять в частині розірвання шлюбу позов задовольнити, а в частині розподілу майна відмовити в повному обсязі.

У зв`язку з неявкою сторін, на підставі ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась.

Дослідивши обставини справи суд дійшов до наступного.

Згідно статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 та ст. 25 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Із статті 56 СК України убачається, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя.

За правилами ч. 3 статті 105 СК шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

У пункті 10 постанови Пленум Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року роз`яснено, що передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

Статтею 112 Сімейного Кодексу передбачено, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що 02 серпня 2012 року між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований виконкомом Бедевлянської сільської ради, Тячівського району, Закарпатської області, актовий запис № 18 .

Від спільного подружнього життя у сторін дітей немає.

В судовому засіданні встановлено, що сторони втратили почуття любові та поваги однин до одного. Це підтверджується тим, що вони спільно не проживають і не підтримують ніяких відносин.

Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сім`я розпалася остаточно, а цей шлюб існує лише формально і подальше його збереження суперечить інтересам позивача.

Тому шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований виконкомом Бедевлянської сільської ради, Тячівського району, Закарпатської області, актовий запис № 18, слід розірвати.

Разом з цим, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.12.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Чорі О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №1077, відповідачем ОСОБА_2 придбано у власність житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 , загальною площею 102,9 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., з надвірними спорудами: сарай - «З», сарай - «К», сарай - «М», котельня - «а», літня кухня - «И», гараж - «Ж», споруди - 1-3, мощення - І.

Право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.12.2017р., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 104.

Згідно ст.60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання,ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Отже, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_2 , був придбаний (набутий) сторонами у період спільного проживання у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю сторін.

Відповідно до ч.1,2 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Також відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Твердження позивачки про те, що її дробова частка у праві власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 повинна становити ѕ частки, з огляду на те, що нею вкладені значні особисті кошти на відновлення даного будинку, є безпідставними, необґрунтованим і належними доказами не доведено, оскільки факт проведення позивачкою поточних ремонтних робіт у житловому будинку по АДРЕСА_2 , під час шлюбу з відповідачем, жодним чином не впливає на розмір часток подружжя у спільному сумісному майні, так як враховуючи встановлені законом засади здійснення спільної сумісної власності, будь-які можливі витрати позивачки щодо утримання спільного житлового будинку здійснювалися за рахунок спільних коштів подружжя, що у будь-якому разі виключає можливість збільшення за рахунок цього її частки у спільному майні.

Крім цього, надані ОСОБА_1 документи : договір про виконання разової роботи від 05.10.2018р., акт виконаних робіт від 18.12.2018р., видаткові накладні про відпуск будівельних матеріалів не підтверджують обсягів та вартості будівельних матеріалів та ремонтних робіт.

Так, договір від 05.10.2018р. не може вважатися договором підряду у розумінні параграфів 1-3 глави 61 ЦК України.

А також, надані позивачкою видаткові накладні не містять відомостей про відпуск зазначених у накладних будівельних матеріалів саме: позивачці ОСОБА_1 , оскільки не містять найменування отримувача (платника), а також жодним чином не підтверджують факт використання будівельних матеріалів саме для здійснення ремонтних робіт у житловому будинку по АДРЕСА_2 .

Також необґрунтованими і безпідставними є твердження позивачки, що вкладення у житловий будинок коштів у сумі 148 168,16 грн., враховуючи вартість будинку у сумі 140000 грн., повинні збільшити її частку у спільній власності до ѕ.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як вбачається позивачкою не надано доказів оцінки майна - житлового будинку по АДРЕСА_2 , а тому твердження про те, що вартість будинку складає 140 000 грн. на законі та матеріалах справи не ґрунтується

За таких обставин, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, за сторонами слід визнати право спільної часткової власності по Ѕ на житловий будинок, що розташований за адресою : АДРЕСА_2 .

Щодо вимог ОСОБА_1 в частині визнання права власності на Ѕ житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд вважає, що такі також є безпідставними і до задоволення не підлягають з огляду на наступне.

Як встановлено судом житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 був збудований відповідачем ОСОБА_2 до укладення шлюбу з позивачкою ОСОБА_1 , а тому не може вважатися об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, відповідно до рішення Бедевлянської сільської ради від 09.06.1993р. відповідачу ОСОБА_2 та його першій дружині ОСОБА_4 було надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку в урочищі « Гіллі » та надано земельну ділянку площею 0,12 га.

Відповідно до дозволу на право виконання будівельних робіт, виданого відділом архітектури та містобудування Тячівської РДА у 1993 році відповідачу ОСОБА_2 та його першій дружині ОСОБА_4 було надано дозвіл на право виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку в урочищі «Гіллі» с. Бедевля Тячівського району.

29.07.2002р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано.

У абзаці 1 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. № 11, роз`яснено наступне: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У абз. 2 п. 24 зазначеної Постанови висловлена позиція з приводу того, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року зазначено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності

Зазначеними нормами законодавець, відносячи майно до особистої чи спільної власності, акцентує саме на факті набуття майна до шлюбу або під час шлюбу, відповідно.

Реєстрація права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , що була здійснена відповідачем ОСОБА_2 27.11.2018р., жодним чином не спростовує факту набуття відповідачем права на вказаний будинок до укладення шлюбу з позивачкою.

Відповідно до довідки виконкому Бедевлянської сільської ради №2248 від 23.11.2018р. згідно з записом у господарській книзі Бедевлянської сільської ради в АДРЕСА_1 за гр . ОСОБА_2 рахується житловий будинок по будований у 1991 році. Будинок побудований у 1991 році. Будований з піноблоків, матеріал покрівлі - шифер. За будівлею в АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 0,15 га.

Отже враховуючи наведене, суд вважає, що в цій частині вимоги позивачки до задоволення не підлягають.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 21, 24, 25, 56, 105, ч.1 ст61, ст. 63, ч.1 ст.68, чч.1,2,3ст.69, ст.70, ст..ст.110-112 СК України суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований виконкомом Бедевлянської сільської ради, Тячівського району, Закарпатської області, актовий запис № 18 - розірвати.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності по Ѕ частці на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення виготовлено 18.06.2020 р.

Суддя: В.В. Чопик