Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.06.2020 Справа №607/5053/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Сташків Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Облещук О.В.,

у відсутності сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21 грудня 2015 року в розмірі 10885,15 грн.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеної між сторонами 21 грудня 2015 року Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода) відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3821,25 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач належним чином умов договору не виконувала, своєчасно не повернула банку кредитні кошти, у тому числі відсотки за користування кредитом, у зв`язку з чим їй нараховано пеню та штрафи. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 17 лютого 2020 року розмір заборгованості відповідача складає 10885,15 грн., у тому числі: 3366,65 грн. заборгованість за кредитом; 1926,71 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 4758,85 грн. заборгованість за пенею та 832,94 грн. штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Посилаючись на наведене, позивач просив задовольнити позов.

Ухвалою суду від 23 березня 2020 року відкрито провадження в зазначеній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання 23 квітня 2020 року об 11 годині 15 хвилин.

У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання 23 квітня 2020 року об 11 годині 15 хвилин розгляд справи відкладено на 21 травня 2020 року на 11 годину.

У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання 21 травня 2020 року об 11 годині та за клопотанням відповідача про відкладення розгляду справи для подання нею доказів розгляд справи відкладено на 25 червня 2020 року на 11 годину.

23 червня 2020 року відповідач ОСОБА_1 подала заяву, згідно з якою позовні вимоги не визнала, вказала, що сплатила банку 5300 грн. заборгованості, а саме заборгованість за кредитом та заборгованість за відсотками за користування кредитом (3366,65 грн. + 1926,71 грн. = 5293,36 грн.). Зазначила, що пеню та штраф банк не вправі стягувати, оскільки їх сплата не передбачена Генеральною угодою, яку вона підписувала 21 грудня 2015 року. Інших умов, якими передбачена їх сплата, вона не підписувала. Суму в розмірі 5300 грн. вона сплатила саме на погашення заборгованості за кредитом та заборгованості за відсотками, яка виникла станом на 17 лютого 2020 року. Посилаючись на наведене, просила відмовити у задоволені позову. Крім цього, просила розглядати справу за її відсутності.

Представник позивача в судове засідання 25 червня 2020 року об 11 год. не з`явився, не повідомивши про причини неявки, однак у позовній заяві міститься прохання про розгляд справи за відсутності представника позивача в разі його неявки.

За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України розгляд справи слід здійснити за відсутності учасників справи на підставі наявних у суду матеріалів, оскільки сторони заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

21 грудня 2015 року між сторонами підписано Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та привал надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода).

Відповідно до п.п. 2.1. п. 2. Генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 3821,25 грн. на строк 24 місяці з 25 грудня 2015 року по 31 грудня 2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 3821,25 грн. в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків в розмірі 1,5 відсотка в місяць на суму решти заборгованості за кредитом у зазначені в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові засоби (щомісячний платіж) в сумі 191,22 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 грудня 2017 року.

Згідно з п. 2.2. п. 2. Генеральної угоди при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31 день, з обов`язків, строк яких не настав, сторони погодились, що строк повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 832,94 грн.

Відповідно до п. 2.8. п. 2. Генеральної угоди при порушенні позичальником обов`язків із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах, за кожен день прострочки.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором від 21 грудня 2015 року станом на 17 лютого 2020 року розмір заборгованості відповідача станом на зазначену дату складає 10885,15 грн., у тому числі заборгованість за тілом кредиту станом на зазначену дату становила 3366,65 грн., заборгованість за відсотками 1926,71 грн., заборгованість за пенею 4758,85 грн., штраф 832,94 грн.

Відповідачем долучено виписку ПриватБанку за період з 21 грудня 2015 року по 22 червня 2020 року, з якої вбачається, що 04 травня 2020 року відповідач здійснила поповнення готівкою карти в сумі 5300 грн. за угодою від 21 грудня 2015 року.

До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права:

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В силу вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до вимог ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

В силу ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з вимогами ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом).

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), відсотків за користування кредитом, передбачених п.п. 2.1. п. 2. Генеральної угоди, підписаної відповідачем, штрафу, передбаченого п. 2.2. п. 2 цієї угоди, стягнути й пеню за несвоєчасне та не в повному обсязі виконання умов договору.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги на стягнення пені, в тому числі розмір і порядок її нарахування, окрім наданого розрахунку заборгованості, посилається на п.п. 2.8. п. 2 Генеральної угоди, згідно з якою при порушенні позичальником обов`язків із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах, за кожен день прострочки.

Із змісту зазначеного п.п. 2.8. п. 2 Генеральної угоди вбачається, що розмір пені, яку позичальник при порушенні зобов`язання повинен сплатити, вказаний в Умовах та правилах.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що долучені до матеріалів справи Витяг з Умов та правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та привал надання продукту кредитних карт, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені.

Суд також вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим банком у період з часу виникнення спірних правовідносин (21 грудня 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (18 березня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Генеральній угоді домовленості сторін про розмір пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в Генеральній угоді, яка безпосередньо підписана позичальником і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року №342/180/17, у якій зазначено, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зауважила, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно реалізувати своє право бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг, та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, висновки, викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року №342/180/17, повинні бути враховані при застосуванні норм права до спірних правовідносин у даній справі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Так, судом установлено, що 21 грудня 2015 року відповідач уклала з банком договір (Генеральну угоду), згідно з яким отримала кредит у розмірі 3821,25 гривень та зобов`язалася протягом 24 місяців (до 31 грудня 2017 року) здійснювати щомісячне погашення кредиту в розмірі 192,22 грн., сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості, в разі прострочення строку погашення заборгованості більш як на 31 день сплатити штраф у розмірі 832,94 грн. та пеню в розмірі, визначеному Умовами і правилами.

Станом на 17 лютого 2020 року розмір заборгованості відповідача за тілом кредиту становить 3366,65 грн., заборгованість за відсотками 1926,71 грн. тобто, загальний розмір заборгованості за тілом кредиту і процентами складає 5293,36 грн. (3366,65 + 1926,71).

04 травня 2020 року відповідач сплатила за Генеральною угодою від 21.12.2015р. 5300 гривень. Ці кошти, як зазначено нею в поданій до суду письмовій заяві, вона сплатила саме на погашення заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за відсотками, яка існувала станом на 17 лютого 2020 року.

Випискою Приватбанку за період 21.12.2015р. 22.06.2020р. підтверджено, що залишок після операції становить мінус 5069,22 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості розмір пені становить 4758,85 грн., що разом із сумою штрафу (832,94 грн.) складає 5591,79 грн.

Відтак, підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та за відсотками не встановлено, оскільки відповідачем погашено вказану заборгованість 04 травня 2020 року.

Однак, позивач має право на стягнення з відповідача штрафу в розмірі 832,94 грн., оскільки нею порушено строк зобов`язання і його стягнення відповідає умовам п. 2.2. п. 2 Генеральної угоди.

Разом із тим, вимога позивача про стягнення пені в розмірі 4758,85 грн. до задоволення не підлягає, оскільки її розмір умовами Генеральної угоди, не передбачений, а Умови та правила надання банківських послуг відповідачем не підписані, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21 грудня 2015 року шляхом підписання Генеральної угоди. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили розмір пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості за кредитним договором (Генеральною угодою) від 21 грудня 2015 року у виді штрафу в розмірі 832,94 грн.

У зв`язку з частковим задоволенням позову відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 2102 грн. понесеного судового збору.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 76-81, 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 352, 354-355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2015 року у розмірі 832 (вісімсот тридцять дві) гривні 94 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 2102 гривень сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», вул. Грушевського, 1Д м. Київ, .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Головуючий суддяН. М. Сташків