єдиний унікальний номер справи 531/1520/19
номер провадження 2/531/20/20
31 березня 2020 року м.Карлівка
Карлівський районний суд Полтавської області у складі:
головуючого - судді Попова М.С. при секретарі Клименко Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Карлівка цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором , ВСТАНОВИВ:
АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість за кредитним договором PLW0G100000356 від 14.08.2007 у розмірі 3829,95 (Долар США), що за курсом 26,41 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.06.2019 складає 101149,09 грн., а також сплачений ними судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.08.2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем укладено договір № PLW0G100000356, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 3664,00 доларів США на термін до 13.18.2017 зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Позивач належним чином виконував свої зобов`язання відповідно до умов вищевказаного договору. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував в результаті чого у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 14.06.2019 становить 3829,95 доларів США та складається з: заборгованості за кредитом- 1564,93 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 899,09 доларів США., заборгованості по комісії - 273,00 доларів США, пені -901,54 доларів США, а також штрафів - 9,47 доларів США (фіксована частина), 181,93 доларів США (процентна складова). Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте від нього надійшла заява в якій він просить суд справу розглядати без його участі і зазначає, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Клопотання про розгляд справи за його відсутності, відзив на позов, від відповідача до суду не надходили. Тому суд, за письмової згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, суд приходить до наступних висновків.
14.08.2007 року між сторонами укладено кредитний договір на строк до 14.08.2017, згідно якого відповідач отримав кредит на купівлю будинку у розмірі 3664,00 доларів США (а.с.8-10) зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. З розрахунку заборгованості станом на 14.06.2019 (а.с.4-6) вбачається, що відповідач має заборгованість перед банком в розмірі 3829,95 доларів США та складається з: заборгованості за кредитом- 1564,93 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 899,09 доларів США., заборгованості по комісії - 273,00 доларів США, пені -901,54 доларів США, а також штрафів - 9,47 доларів США (фіксована частина), 181,93 доларів США (процентна складова). У матеріалах справи мається розпорядження НБУ станом на 14.06.2019, що встановлює офіційні курси гривні до іноземної валюти ( а.с.7). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. З матеріалів справи вбачається, що банком було виконано своє зобов`язання за кредитним договором. В матеріалах справи відсутні докази того, що кошти відповідачем для погашення кредитної заборгованості були перераховані.
Пунктом 4.1 Договору визначено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п.2.2.2, 2.2.3 даного Договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки.
Пунктом 5.4 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову.
У п.6.2 спірного Договору визначено умови виплати винагороди банку за додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку.
Відповідно до пункту 7.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором виступає договір іпотеки будинку по АДРЕСА_1 .
Договором визначено щомісячний платіж у розмірі 53,41 доларів США.
Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

З огляду на зазначене, положення спірного кредитного договору № № PLW0G100000356 від 14 серпня 2007 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною трерьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Таким чином, позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості за комісією є необгрунтованими з вищевказаних підстав і до задоволення не підлягають.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення пені та штрафів необхідно зазначити наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Пунктом 4.1 Договору визначено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п.2.2.2, 2.2.3 даного Договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки.

Пунктом 5.4 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказаний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. В силу ст.13 ЦПК України, суд позбавлений можливості самостійно обирати один з видів відповідальності із декількох запропонованих позивачем. Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З урахуванням викладеного, у задоволенні позовних вимог банку про стягнення пені та штрафів (фіксованої частини та процентної складової) слід відмовити. Враховуючи, що суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме: в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за відсотками за користування кредитом на загальну суму 2464,02 доларів США (еквівалент 65074,77 грн.), на 64,34%, з відповідача на користь позивача, у відповідності до ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню сплачений судовий збір, пропорційно задоволеній частині позовних вимог, що становить 1235,97 грн.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 61 Конституції України, ст.ст. 526, 549, 611, 1049, 1054, 1066, 1069 ЦК України, керуючись ст.ст. 259, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний код 14360570) заборгованість по кредитному договору №PLW0G100000356 від 14.08.2007 року в сумі 2464,02 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.06.2019 року становить 65074,77 грн. (шістдесят п`ять тисяч сімдесят чотири гривні сімдесят сім копійок), що складається з тіла кредиту - 1564,93 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.06.2019 року становить 41329,80 грн. (сорок одна тисяча триста двадцять дев`ять гривень вісімдесят копійок) та заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 899,09 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.06.2019 року становить 23745,00 грн. (двадцять три тисячі сімсот сорок п`ять гривень нуль копійок).

У задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний код 14360570) понесені ними витрати на сплату судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1235,97 грн. (одна тисяча двісті тридцять п`ять гривень дев`яносто сім копійок).

Відповідачу направити копію заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Інші учасники справи, а також відповідачі у разі залишення заяви про оскарження заочного рішення без задоволення, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду або через Карлівський районний суд Полтавської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С.Попов