Справа № 954/81/20
Номер провадження 2-о/954/9/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 рокусмт Нововоронцовка

Нововоронцовський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Каневського В.О.,

за участю секретаря судового засідання Білоїд Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Нововоронцовка Херсонської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Державна міграційна служба України, про встановлення факту постійного проживання на території України-

В С ТА Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. В обґрунтування заяви посилався на ту обставину, що заявник є громадянином України, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Володарка Поліського району Київської області; з 1978 року по 1981 рік виховувався у дитячому будинку в м.Біла Церква Київської області; з 1981 року навчався в інтернаті в с.Трипілля Обухівського району Київської області та проживав з прийомними батьками. По-батькові заявник значився спочатку як ОСОБА_2 , а потім прийомні батьки змінили його по-батькові на ОСОБА_3 . Станом на 24.08.1991 року був неповнолітнім, проживав з прийомними батьками, паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року отримав 30.01.1993 року у Солом`янському РВВС в Київській області, який в подальшому був втрачений. Приблизно у 1993 році був засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.140 КК України, відбував покарання у виді позбавлення волі в ВТК-91 в с.Копичинці Київської області, звільнився у 1997 році. З 2002 року постійно проживає в с.Дудчани Нововоронцовського району Херсонської області. Оскільки паспорт громадянина України заявник не одержував, за перевіркою Нововоронцовського районного сектору УДМС України в Херсонській області особу заявника встановлено, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави, просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Володарка Поліського району Київської області на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Заявник у судове засідання не з`явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, із поданої заяви вбачається клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату після закінчення карантину на території України.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відкладення розгляду справи, суд керувався наступним.

Первісна позовна заява, яка ухвалою судді залишена без руху, заявником подана 17.01.2020 року. Провадження у справі відкрито 24.02.2020 року. Судові засідання призначалися на 24.03.2020 року, 12.05.2020 року, 10.06.2020 року. Розгляд справи 12.05.2020 року було відкладено за клопотанням представника заінтересованої особи для підготовки правильної, обґрунтованої правової позиції; судове засідання було призначено на 10.06.2020 року та визначено термін, достатній для підготовки правової позиції. Наступне клопотання представника заінтересованої особи про відкладення судового розгляду 10.06.2020 року мотивоване тим, що на території України запроваджено карантин. Разом з тим, представник заінтересованої особи не зазначив про відсутність можливості прибути у судове засідання з поважних причин, зумовленими, зокрема, обмеженнями в період карантину; не скористався правом на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції; не надав письмових пояснень з яких би вбачалася позиція Державної міграційної служби України щодо поданої заяви. Суд враховує, що з дати відкриття провадження у справі до 10.06.2020 року представник заінтересованої особи мав достатньо часу для сформування своєї позиції, тобто, під час перебування справи у провадженні суду мав реальну можливість скористатися правами, визначеними ст.43, 49 ЦПК України. Тому, з урахуванням завдань та основних засад цивільного судочинства, а також керуючись принципом розумності строків, враховуючи відсутність поважності причин для відкладення судового розгляду, суд розглянув справу на підставі наявних у матеріалах доказів.

Повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які заявник посилався, як на підставу своїх вимог, суд прийшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Заявник, обґрунтовуючи вимогу про встановлення факту постійного проживання на території України зазначав, що станом на 24.08.1991 року був неповнолітнім, проживав з прийомними батьками, паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року отримав 30.01.1993 року у Солом`янському РВВС в Київській області, який в подальшому був втрачений.

У підтвердження таких обставин заявник додав до заяви довідку від 22.04.2019 року, за якою Нововоронцовським РС УДМС України в Херсонській області встановлено особу заявника - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Володарка Поліського району Київської області, однак не встановлено належності до громадянства будь-якої держави. Надаючи оцінку вказаному документу, суд виходив з того, що Порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства Внутрішніх Справ України №320 від 13.04.2012 року, на підставі якого видано вказану довідку, втратив чинності 17.04.2018 року, тобто до видачі такої довідки.

Інших доказів для доведення обставин, зазначених у заяві, до суду не додано.

Тобто, матеріали справи не містять підтвердження наступних обставин:

-дійсне прізвище, ім`я та по батькові заявника. Так, ОСОБА_1 у заяві зазначав, що прийомні батьки змінили його по-батькові, тому суд позбавлений можливості встановити, що ПІБ заявника значиться саме як ОСОБА_1 .

-дату народження заявника, місце народження заявника. Заявник зазначав, що станом на 24.08.1991 року був неповнолітнім, однак вказана обставина не підтверджена жодним доказом.

Ухвалою судді від 04.02.2020 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Державна міграційна служба України, про встановлення факту постійного проживання на території України, було залишено без руху. Одним із недоліків заяви було вказано відсутність у матеріалах заяви документів, що посвідчують особу, та роз`яснено, що за ч.1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» є:

1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України;

2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

На виконання вимог ухвали про залишення заяви без руху заявник обмежився виключно поданням клопотання про витребування доказів, за результатами розгляду якого суд відмовив у його задоволенні та звертав увагу заявника, що витребування доказів у справі можливо за наявності причин неможливості отримання таких доказів самостійно. З матеріалів справи не вбачалося наявність у заявника перешкод у отриманні таких доказів, оскільки заявник не підтвердив звернення до установ, з яких планувалося витребування, із відповідними заявами.

Системний аналіз норм глави 6 ЦПК України визначає, що обов`язок заявника зазначити у заяві всі обставини справи гарантує, що процес доказування не буде безпредметним, оскільки початкові факти, які необхідні для відкриття провадження у справі вже будуть визначені.

Однак, заявник не виконав вимоги ст.318 ЦПК України, зокрема не зазначив докази, що підтверджують факт проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Проте,з метою недопущення порушення права заявника на доступ до правосуддя, враховуючи суть заяви про встановлення юридичного факту, суд відкрив провадження у справі. За час перебування справи у провадженні суду минуло достатньо часу (понад три місяці), необхідного для самостійного отримання таких доказів або виникнення дійсних перешкод для такого отримання. Однак заявник у судові засідання не з`являвся, додаткових доказів не подавав.

Крім того, заявник не надав доказів щодо зареєстрованого у встановленому законом порядку місця свого проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Також, ні в первісній заяві, ні в уточненій заяві не зазначав, за якою адресою він постійно проживав на території України, та не подав відповідні докази, а також не зазначав неможливості їх подання, щоб підтвердити такі обставини.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 234 ЦПК України).

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Особливістю справ окремого провадження є необхідність судової констатації наявності юридичного факту.

Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення не передбачає обов`язку доказування у заявника, проте зобов`язує з поданням такої заяви зазначати докази, що підтверджують факт для встановлення предмету розгляду справи.

З огляду на відсутність доказів, які б засвідчили особу заявника, зокрема з яких би суд встановив його прізвище, ім`я, по-батькові, дату народження, місце народження, зважаючи, що заявник до суду доказів на підтвердження факту проживання на території України станом на 24.08.1991 не надав, не надав доказів щодо зареєстрованого у встановленому законом порядку місця свого проживання на території України, враховуючи, що у судовому засіданні не встановлено факту постійного проживання заявника на території України до 24.08.1991 року, суд відмовляє у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 293,315,318, 319 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Державна міграційна служба України, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Херсонського апеляційного суду безпосередньо або через Нововоронцовський районний суд Херсонської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо йог о не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяВ.О. Каневський