ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/2422/19
Провадження № 22-ц/4820/631/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

за участю учасників справи: апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , відповідачів ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 січня 2020 року (суддя Шевчук В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та виселення,

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначали, що вони є співвласниками в рівних частках житлового будинку АДРЕСА_1 , який вони отримали в спадок після смерті ОСОБА_11 .

Позивачі в даному будинку не проживали, проте в 2002 році надали дозвіл на тимчасове проживання в даному будинку відповідача ОСОБА_1 за усною домовленістю. А також домовились про те, що згодом після виготовлення нею правовстановлюючих документів на будинок, котрі в позивачів були відсутні, зобов`язувалась його викупити шляхом укладення між ними договору купівлі - продажу.

Всупереч умовам домовленості жодних дій, спрямованих на укладення вищевказаного договору відповідач не вчинила, окрім того, без дозволу власників зареєструвала в ньому і інших членів своєї сім`ї - ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 .

Позивачі неодноразово наголошували відповідачам на необхідності укладення договору купівлі-продажу або оренди даної нерухомості, проте відповідач таких дій не вчинила.

Численні звернення до правоохоронних органів та органів прокуратури, направлені позивачами протягом 2015 - 2017 років, з метою захисту порушеного відповідачами права власності, як і письмові вимоги, направлені відповідачам про добровільне зняття з реєстрації в даному будинку та виселення, результатів не надали.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачі в добровільному порядку відмовляються знятись з реєстрації та продовжують безпідставно володіти та користуватись належним позивачам майном, з урахуванням уточнених позовних вимог позивачі просили суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 , та усунути ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перешкоди у володінні, користуванні майном, а саме вищевказаним будинком шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 .

Стягнути з Відповідачів на користь ОСОБА_7 суму судового збору, сплаченого за подання позовної заяви в сумі 1536,80 грн.

Протокольною ухвалою Славутського міськрайонного суду від 15 жовтня 2019 у якості співвідповідачів залучено ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , оскільки встановлено, що станом на момент розгляду даної справи вищевказані особи зареєстровані в даному будинку. Крім того, судом залучено третю особу без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради, оскільки предмет спору стосується інтересів неповнолітніх осіб.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 січня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , зареєстрованих за адресою АДРЕСА_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

Усунуто ОСОБА_6 , ОСОБА_7 перешкоди у володінні і користуванні майном, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 , загальною площею 47, 2 кв. м., шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , як таких, що без належних правових підстав проживають в цьому будинку, володіють та користуються власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 по 512 грн 00 коп. судового збору.

В решті задоволення позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до неї ОСОБА_1 відмовити.

Вважає вказане рішення незаконним, прийняте з неповним дослідженими обставинами, які мають значення для справи.

Посилається на те, що суд першої інстанції не надав належну правову оцінку наданих ОСОБА_1 доказам.

Крім того, зазначає, що рішенням Славутського міськрайонного суду від 10 січня 2020 року порушено її конституційне право на житло, оскільки іншого житла у ОСОБА_1 та членів її сім`ї немає, придбати житло у неї немає фінансової можливості, оскільки вона є пенсіонером, інвалід ІІІ групи, усі заощадження які були ОСОБА_1 передача позивачам, оскільки вважала що дійсно є покупцем вказаного будинку та розраховувала, що буде проживати у ньому на законних підставах в подальшому.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін.

Вважають, що доводи апеляційної скарги, щодо неправомірності рішення суду першої інстанції у справі є необґрунтованими та безпідставними, а рішення, прийняте Славутським міськрайонним судом є правильним та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Правом власності, відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Кожен, відповідно до ч. 1 та 3 ст. 47 Конституції України, має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «д» пункту 148 та пункт 155).

Поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивачів і відповідачів.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивачі є законними власниками спірного будинку, а тому вправі на власний розсуд розпоряджатися належним їм майном. Відповідачі будь-яких доказів законного перебування у спірному будинку не надали.

З таким висновком Хмельницький апеляційний суд не погоджується.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що згідно даних витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 квітня 2014 № 21168874, наданого реєстраційною службою Славутського МРУЮ Хмельницької області ОСОБА_6 . та ОСОБА_7 є співвласниками кожен по Ѕ частки житлового будинку по АДРЕСА_1 (а. с.8).

Вказане майно вони отримали в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про право на спадщину за законом від 26 липня 2005 року та витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 24 квітня 2014 № 37229685 та № 37229751 (а. с. 9-12).

Згідно даних довідки виданої виконавчим комітетом Славутської міської ради за вищевказаною адресою зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (а. с. 24).

Крім вищевказаних осіб по АДРЕСА_1 фактично проживають без реєстрації ОСОБА_5 та її син ОСОБА_10 , що підтверджується актом підтвердження факту проживання від 24 вересня 2019 року № 48, складеного головою квартального комітету № 6 Кирилюк С .О. за підписом свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Як слідує з даних свідоцтва про шлюб від 14 червня 2017 року серії НОМЕР_1 , виданого Славутським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Хмельницькій області, відповідач ОСОБА_5 є дружиною відповідача ОСОБА_3 (а. с. 55-57).

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що позивачі є законними власниками спірного будинку, а тому вправі на власний розсуд розпоряджатися належним їм майном, а відповідачі з цих підстав втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 є передчасним і суперечить обставинам справи та законодавству.

Відповідачі за усною домовленістю з позивачами, якою не визначено терміну проживання, з умовою укладення в подальшому договору купівлі продажу, передавши частину коштів ОСОБА_6 , вселились в будинок, зареєструвались в ньому, протягом більше п`ятнадцяти років за згодою позивачів проживали у спірному будинку, уклали договори про надання комунальних послуг, провели ремонт будинку. Зазначене та відсутність доказів наявності у відповідачів іншого житла, проживання позивача в іншому населеному пункті у АДРЕСА_2 , підтверджує існування достатніх та тривалих зв`язків відповідачів з конкретним спірним житлом, втрата якого буде крайньою формою втручання у право на житло.

При таких обставинах, виселення відповідачів з житла без захисту їх прав не можна визнати таким, що переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та що є необхідним у демократичному суспільстві.

Задоволення позову буде порушенням принципу пропорційності прав сторін і не буде забезпечувати розумний баланс між інтересами позивачів і відповідачів.

Тому рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та виселення.

Апеляційний суд, відповідно до ст. 376 ЦПК України, встановивши, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, скасовує рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та виселення,

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 3 квітня 2020 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк