КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження №22-ц/824/408/2020

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Болотова Є.В., Іванченка М.М.

при секретарі: Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Кредитної спілки «ІСТОК» - Шкурак Анатолія Івановича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Деснянського районного суду м. Києва Лісовської О.В.,

по цивільній справі № 754/17321/14-ц за позовом Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року КС «Істок» звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у загальному розмірі 107 630 грн. 75 коп.
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 08 травня 2014 року між КС «Істок» і членом кредитної спілки ОСОБА_1 був укладений кредитний договір ДК2-167, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 35 000 грн. на строк користування до 10 травня 2016 року, зобов`язувався сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 33,5% річних до повного виконання умов кредитного договору.
З метою забезпечення виконання зобов`язання позичальника за вказаним договором, 08 травня 2014 року КС «Істок» уклала з ОСОБА_2 договір поруки №ДП2-167 ДП1.
Позивач зазначав, що у результаті неналежного виконання позичальником обов`язку з повернення кредиту та відсотків утворилась заборгованість, яка станом на 31 травня 2015 року становила 107 630 грн. 75 коп.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року позов про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КС «Істок» заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 107 630 грн. 75 коп., а також витрати по сплаті судового збору.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволена. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог КС «Істок» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої КС «Істок» просила скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги КС «Істок» в повному обсязі.
Вказуючи при цьому на незаконність, необґрунтованість та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
А саме незважаючи на те, що ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором №ДК2-167 від 08.05.2014 року, і з заявою про перегляд заочного рішення Деснянського районного м. Києва від 09.02.2015 року не звертався, проти позову не заперечував, але суд скасував заочне рішення та ухвалив нове про відмову у задоволені позовних вимог за відсутності від боржника відповідних вимог.
Правовідносини між КС Істок» та відповідачами врегульовані кількома кредитними договорами та взаємною порукою за кожним договором, з огляду на що існує 12 самостійних виконавчих проваджень. Відтак, боржниками не доведено факт погашення ними заборгованості саме за кредитним договором ДК2-167.
Зазначаючи також про безпідставне не застосування судом приписів ст. 625 ЦК України, а також неправильним застосуванням положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу. В якому проти обставин викладених скаржником в апеляційній скарзі заперечувала, виходячи з їх безпідставності, необґрунтованості, надуманості. Зазначаючи, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам діючого законодавства, судом надано належну оцінку всім доказам.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з`явилися. Позивач подав заяву про можливий розгляд справи за відсутності його представника.
За таких обставин колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в силу положень ст. 372 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05.05.2014 року між КС «Істок» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ДК2-167.
За умовами вказаного договору позикодавець надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 35 000 грн. з терміном повернення до 10.05.2016 року з процентною ставкою 33, 5% річних.
Факт отриманням позичальником кредитних коштів підтверджується видатковим касовим ордером №48 від 08.05.2014 року.
26.06.2014 року між КС «Істок» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № ДК2-167 від 08.05.2014 року, відповідно до умов якого відсоткова ставка за договором збільшена до 134% річних.
За таких обставин між сторонами виникли правовідносини за договором кредиту, які регулюються Главою 71 ЦК України.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк чи інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі і на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки.
У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором № ДК2-167 від 08.05.2014 року між КС «Істок» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №ДП2-167 ДП1, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором всім своїм майном за повне та своєчасне виконання всіх зобов`язань позичальника, передбачених умовами кредитного договору.
Згідно із п. 1.3 договору поруки зобов`язання поручителя перед кредитором є безумовними і ніяких інших умов, крім передбачених цим договором та кредитним договором, не потребують.
Відповідно до п. 2.1 договору поруки у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель та інші особи, які дали поруку по кредитному договору, відповідають перед кредитором солідарно, нарівні з позичальником, за повернення суми кредиту та нарахованих відсотків, відшкодування збитків, у відповідності до ст. ст. 553-559 ЦК України.
За таких обставин, як обґрунтовано встановив суд першої інстанції відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язались відповідати перед КС «Істок» за зобов`язаннями, що слідують з кредитного договору № ДК2-167 від 08.05.2014 року, як солідарні боржники.

Відповідно до умов кредитного договору, укладеного між сторонами, погашення кредиту та сплата відсотків за його користування здійснюється в порядку та строки згідно графіку повернення кредиту і сплати відсотків.
При цьому, як було правильно встановлено судом першої інстанції відповідні зобов`язання у строк та на умовах кредитного договору належним чином виконані не були.
У зв`язку із невиконанням відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором, на адресу відповідачів були направлені листи попередження про наявність заборгованості та з вимогою погашення кредиту, але дані листи були повернуті за закінченням встановленого строку зберігання.
09.10.2014 року відповідачем ОСОБА_1 до Кредитної спілки було подано заяву, в якій він визнавав наявність заборгованості, а також зазначав про погашення боргу частинами, при цьому до 15.10.2014 року зобов`язався сплатити платіж у розмірі 2436 грн.
Позивачем при зверненні до суду було надано суду розрахунок заборгованості відповідачів за кредитним договором № ДК2-167 від 05.05.2014 року, згідно якого сума боргу становить 107 630,75 грн., що складається із суми тіла кредиту у розмірі 35 000 грн. та процентів за користування кредитом у розмірі 72 630,75 грн.
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
В силу положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, окрім суми отриманої позики, позичальник зобов`язується також сплатити проценти обумовлені договором кредиту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами у розмірі 72 630,75 грн., суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погоджується колегія суддів, виходив з того, що відповідачі з листопада 2014 року проходили військову службу у зоні АТО.
З матеріалів справи вбачається, що згідно витягу з наказу командувача сухопутних військ збройних сил України №227 від 25.11.2014 року майор ОСОБА_2 , офіцер автомобільної служби озброєння, вибув до штабу АТО з метою прийняття участі в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей в складі сектору «С».
Згідно витягу з наказу керівника сектору «С» м. Дебальцеве від 26.11.2014 року №116, майора ОСОБА_2 вважати таким, що 26.11.2014 року прибув до складу сил та засобів сектору «С», які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. Підстава: посвідчення про відрядження №116/1164 від 24.11.2014 року.
З відрядження ОСОБА_2 повернувся 02.03.2015 року, що підтверджується Наказом Командувача Сухопутних військ ЗСУ від 02.03.2015 №21 про прибуття та виконання службових обов`язків.

Згідно довідки Кадрового центру ЗСУ від 13.02.2019 року майор ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з 14.07.2001 року по 07.11.2017 року, звільнений 07.11.2017 року у запас наказом командувача Сухопутних військ ЗСУ за №424 та направлений на військовий облік до Шевченківського районного у м. Києві військового комісаріату.
Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено ч.15 наступного змісту - військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Вищезазначене положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» поширюється на всіх військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, який не обмежується районом проведення АТО.
Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і був чинним на момент звернення КС «Істок» до суду з цим позовом.
Таким чином, відповідачі, як особи, на яких поширюється положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», мають визначене цим Законом право на не нарахування з 18.03.2014 року штрафних санкцій та пені за невиконання своїх зобов`язань за кредитними договорами, а також на не нарахування процентів за користування кредитом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про доцільність відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 72 630,75 грн.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідачі не надали суду посвідчення учасників бойових дій не заслуговують на увагу, оскільки пільги, визначені ч. 15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», поширюються на всіх військовослужбовців(незалежно від наявності посвідчення учасника бойових дій) з початку і до закінчення особливого періоду, який не обмежується районом проведення АТО.
Посилання представника позивача у скарзі на те, що на ОСОБА_2 пільги, передбачені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не поширюються, оскільки він є поручителем, а не позичальником, колегія суддів відхиляє, оскільки законом будь-яких обмежень щодо застосування такої пільги до осіб учасників кредитних правовідносин не встановлено.
Доводи апеляційної скарги щодо доцільності застосування судом положень ст. 625 ЦК України та стягнення 3% річних колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки, по-перше, КС «Істок» не заявлялися позовні вимоги про стягнення платежів, передбачених ст. 625 ЦК України, а по-друге, сторонами на договірній основі погоджений інший розмір відсотків.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставною відмову суду в задоволенні позовних вимог КС «Істок» щодо стягнення з відповідачів заборгованості за тілом кредиту, з наступних підстав.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до довідки від 26.11.2018 року Військовою частиною НОМЕР_1 здійснювалися щомісячні відрахування відносно ОСОБА_2 за виконавчим листом № 2/504/2015 від 23.02.2015 року. Загальна сума, що була утримана з ОСОБА_2 , за період з березня 2016 року по листопад 2018 року становить 79937, 96 грн.
Також, згідно звіту про здійснення відрахувань та виплат Військовою частиною НОМЕР_1 здійснювалися щомісячні відрахування відносно ОСОБА_1 за виконавчим листом № 2-504/2015, утримана сума за період з 01.12.2015 року по 30.09.2016 року становить 11018, 02 грн.
Тобто, суд вважав, що загальна сума, стягнута з відповідачів перевищує заборгованість за тілом кредиту, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. А положення ст. 599 ЦК України, передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (кошти в такій же сумі) у термін і в порядку, що встановлені договором.
Статтею 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором.
Судом першої інстанції не враховано ту обставину, що згідно наданих відповідачами документів, вказані вище відрахування із заробітної плати відповідачів не містили призначення платежу щодо погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № ДК2-167 від 08.05.2014 року. Відповідні платежі були перераховані на рахунок органу виконавчої служби, яким здійснювалося примусове виконання виконавчого листа № 2/504/2015, що був виданий на підставі заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09.02.2015 року, ухваленого по даній справі.
Вказане заочне рішення було скасоване ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року, що в силу положень ст. 444 ЦПК України є підставою для вирішення питання про поворот виконання судового рішення.
У випадку реалізації відповідачами наданої їм процесуальної можливості на поворот виконання рішення, право кредитора на отримання суми позичених коштів залишиться незахищеним будь-яким судовим рішенням, а тому колегія суддів в силу положень ст.ст. 526, 554, 1054 ЦК України вважає що до стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку підлягає заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № ДК2-167 від 08.05.2014 року в розмірі 35 000 грн.
Вказана сума підтверджується розрахунком заборгованості, наданого КС «Істок», який відповідачами не оспорювався.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у випадку не порушення відповідачами питання про поворот виконання рішення, відраховані з їх заробітної плати кошти можуть бути враховані державним виконавцем в майбутньому, у випадку доведення, що їх сплата відбулася саме в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ДК2-167 від 08.05.2014 року.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 35 000 гнр. підлягає скасуванню, як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального права та постановленням нового рішення про задоволення вимог позивача в цій частині з зазначених вище підстав.
У решті постановлене рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374,376, 381 -384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Кредитної спілки «ІСТОК» - Шкурак Анатолія Івановича задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 рокув частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (1983 р.н.,адреса: АДРЕСА_1 , ВЧ НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (1983 р.н., ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Кредитної спілки «Істок»(, місцезнаходження: м. Київ, вул. Дегтярівська, 8-А, оф. 311) суму кредиту за кредитним договором № ДК2-167 від 08.05.2014 року в розмірі 35 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 09 червня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: