Справа № 520/1773/19
Провадження № 2/947/547/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2020 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Нефедової Г.В.,

представника позивача - адвоката Широкобород Сергія Миколайовича;

представника відповідача - адвоката Бєлосевич Олега Богдановича;

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нестеренко Ольга Леонідівна про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи

Позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 03.02.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нестеренко О.Л.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ,яка подарувала квартиру, під час укладення договору помилялась щодо правової природи правочину, так як бажала скласти заповіт або договір довічного утримання, тому вважає що у відповідності до вимог ст. 229,727 Цивільного кодексу України договір є недійним.

Відповідача позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими та недоведеними, а крім того вважає пропущеним строк звернення із позовом про розірвання договору дарування.

2. Процесуальні дії у справі

Позов поданий до Київського районного суду м. Одеси 30.01.2019 року (т.1 а/с 1).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2019 року головуючим по справі визначено ОСОБА_4 (т.1 а/с 33).

Ухвалою від 04.02.2019 року розглянуто клопотання подане одночасно із позовною заявою та позивача звільнено від сплати судового збору у сумі 768,40 грн. (т.1 а/с 34).

Ухвалою суду від 04.02.2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження (т.1 а/с 35).

Ухвалою від 04.02.2019 року задоволено клопотання позивач про забезпечення позову та заборонено будь-яким особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з реєстрацією квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 ( т.1 а/с 42).

12.03.2019 року відповідачем подано до суду відзив (т.1 а/с 62) а також заява про застосування строку позовної давності до вимог про розірвання договору дарування ( а/с 75).

Ухвалою суду від 15.03.2019 року задоволено частково клопотання відповідача та застосовані заходи зустрічного забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_1 внести, протягом 10 днів на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області грошові кошти сумою 1000 грн. (т.1 а/с 85), яка виконана згідно квитанції №ПН1426 від 03.04.2019 року (т.1 а/с 148).

Постановою Одеського апеляційного суду від 29.07.2019 року апеляційна скарга представника відповідача залишена без задоволення а ухвала від 15.03.2019 року про зустрічне забезпечення позову без змін ( виділені матеріали а.90).

Ухвалою суду від 20.03.2019 року задоволено клопотання відповідача щодо витребування доказів у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Нестеренко О.Л. у вигляді належним чином завірених копій документів, що стали підставою для укладення договору дарування (т.1 а/с 96), які надані 25.03.2019 року ( т.1 а/с 100).

13.06.2019 року від представника третій особи ОСОБА_3 подана заява проти задоволення позову ( т.1 а/с 159) а також нотаріально завірена заява самого ОСОБА_3 ( т.1 а/с 161).

Судом під час підготовчого провадження 27.08.2019 року задоволено клопотання позивача про виклик у судове засідання в якості свідка ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ( т.1 а/с 174) яки були допитані у судовому засіданні 10.12.2019 року (т.1 а/с 232), а також 10.09.2019 року клопотання відповідача про виклик в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ( т.1 а/с 218), з яких ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 і ОСОБА_13 допитані у судовому засіданні 05.02.2020 року ( т.2 а/с 21) від допиту інших свідків сторона відповідача відмовилась.

09.09.2019 року до суду надані письмові пояснення від представника відповідача ( т.1 а/с 186).

31.10.2019 року за участю представників сторін закрите підготовче провадження із призначення справи до розгляду по суті (т.1 а/с 222).

У судовому засіданні 05.02.2020 року в якості свідків були допитані сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( т.2 а/с 21)

3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів

Як встановлено у судовому засіданні 22.03.2002 року рішенням виконкому Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області ОСОБА_14 призначена опікуном над неповнолітнім онуком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який залишився без батьківського піклування ( т.1 а/с 12).

На підставі свідоцтва про право власності ( САЕ № 536850) виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 15.12.2011 року позивачу належала право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

03.02.2016 року, згідно договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нестеренко О.Л., ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 зазначене нерухоме майно ( т.1 а/с 10 ).

Постійним місцем проживання ОСОБА_1 є будинок АДРЕСА_2 , який належить їй на праві власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( т.1 а/с 70), зазначено у позові як адреса місця проживання, та не заперечувалось під час судового засідання.

Місцем реєстрації та проживання ОСОБА_2 ( під час розгляду справи) є квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою відділу адресної довідкової роботи головного управління державної міграційної служби України в Одеській області ( т.1 а/с 46), та поясненнями наданими відповідачем у судовому засіданні.

4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини щодо правочинів, зокрема укладення, виконання правочинів та визнання їх недійсними врегульовано Цивільним Кодексом України ( далі ЦК).

Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину ( положення ч.1-5 ст. 202 ЦК ).

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом ( ч.1 ст. 229 ЦК ).

Частинами першою, другою статті 717 ЦК визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню ( ч.2 ст. 719 ЦК).

За змістом ч.1,4 ст. 722 ЦК право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

У відповідності до вимог ч.1- 5 ст. 727 ЦК дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі.

До вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік ( ст. 728 ЦК).

5. Обґрунтування мотивів рішення суду с оцінкою аргументів сторін

Предметом даної справи є визнання недійсним договору дарування на підставі помилки дарувальником правової природи правочину, виходячи з бажання при передачі майна отримання майнове утримання.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що 03.02.2016 року, згідно договору дарування квартири, ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Договір дарування частини квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом.

У договорі дарування дарувальник підтвердила, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторони стверджували, що договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересах; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати цей договір та правильно зрозуміти його сутність; умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину, не носить характеру уявного чи удаваного правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Так з пояснень третій особи ОСОБА_3 , який на момент укладення договору дарування , як чоловік дарувальниці надавав письмову згоду на укладення даного договору, у нотаріально завіреної заяві зазначив, що ОСОБА_1 на момент укладення договору мала намір саме на дарування квартири без будь-яких умов, про що було прийнято рішення на сімейної раді.

З пояснень відповідача, який допитаний в якості свідка, свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , можливо зробити висновок що саме з моменту одруження ОСОБА_2 , вже значно пізніше укладеного договору дарування в нього погіршились стосунки з позивачкою, у зв`язку із чим і виникли питання матеріального забезпечення .

Свідкам ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , відомо про існування домовленостей щодо дарування квартири під умовою надання онуком допомоги , лише зі слів самої позивачці, коли саме вона їм про це розповідала вони не пам`ятають, їм відомо що про погіршення стосунків між онуком та бабусею після укладення шлюбу ОСОБА_2 .

Сама ОСОБА_1 , яка була допитана в якості свідка, пояснила що договір дарування був укладений під умовою допомоги з боку онука, але яка сама допомога оговорювалась, та чи виконувалась домовленість до укладення відповідачем шлюбу точно не пам`ятає, стосунки погіршились саме після укладення шлюбу тоді і виникла потреба у допомоги але відповідача на прохання не реагував.

Зазначені обставини дозволяють суду зробити висновок про те, що у судовому засіданні не було доведено факт існування домовленостей між позивачкою та відповідачем до бо під час укладення договору дарування , зазначений договір під час його укладення повністю відповідав волевиявленню дарувальниці, а питання пов`язані із вимогами про надання матеріальної допомоги , в тому числі як «вдячність» за дарунок виникли вже після спливу значного проміжку часу укладення договору дарування та пов`язано із незгодою позивачці із одруженням онука що привело до погіршення стосунків.

Ураховуючи зазначене, посилання позивачці на те, що спірний договір дарування укладений дарувальницею в супереч її волі, оскільки вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому договір дарування має ознаки недійсності, є необґрунтованими.

Також судом не приймається заявлений у якості підстав визнання недійсності договору відомості про те, що відповідача протягом часу не проживав у спірної квартирі та здавав її стороннім особам, так як власник має право розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, в тому числі здійснювати стосовно даного майна правочини ( оренда тощо) яки не заборонені законом.

Під час розгляду справи судом також враховується баланс інтересів сторін - даний спір розглядається в контексті втручання у право власності і право на житло ОСОБА_2 , яке захищено Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і першим протоколом до неї, згідно яких органи державної влади не можуть втручатись у здійснення права на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції., за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб та ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Спірна квартира є єдиним житлом відповідача який має статус місця реєстрації проживання та є його власністю.

Одночасно і цим судом враховується наявність у позивача місця проживання, яке є її власністю, тобто відмова у задоволені позову на порушить право позивача на житло , однак задоволення позову вплине на право власності відповідача та бути наслідком втручання у його право на житло.

Враховуючи що під час судового розгляду встановлено необґрунтованість заявлених позовних вимог суд відмовляє у позовних вимогам підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог не застосовуючи до даних вимог положення ст. 267,728 ЦК щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності.

6.Розподіл судових витрат

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК ).

В даному випадку витрати , від оплати яких була звільнена позивачка, не підлягають стягненню з відповідача.

7. Скасування забезпечення позову.

У відповідності до вимог п.9,10 ст.158 ЦПК у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

У випадку ухвалення рішення суду щодо повної або часткової відмови у задоволенні позову зустрічне забезпечення скасовується, якщо протягом двадцяти днів з дня набрання відповідним рішенням або ухвалою суду законної сили, відповідачем або іншою особою, права або охоронювані законом інтереси якої порушено вжиттям заходів забезпечення позову, не буде подано позов про відшкодування збитків у порядку, визначеному статтею 159 цього Кодексу ( п.2 ст. 155 ЦПК).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) , треті особи: ОСОБА_3 ( громадянина Росії, місце проживання: АДРЕСА_5 ) ), Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нестеренко Ольга Леонідівна ( місце реєстрації: АДРЕСА_6 ) про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 03.02.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нестеренко О.Л.

Скасувати забезпечення позову яке було накладено ухвалою суду від 04.02.2019 року у вигляді заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з реєстрацією квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня оголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ч.3 Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема ст. 354 ( строки апеляційного оскарження рішень суду ) продовжуються на строк дії такого карантину.

Повне суддове рішення складено 15.06.2020.

Суддя Луняченко В. О.