Номер провадження: 22-ц/813/4946/20
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року у складі судді Сувертак І.В.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що відповідач звернувся до АТ «КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 13.11.2013, згідно з якою отримала кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї станом на 12.09.2018, виникла заборгованість щодо повернення кредитних коштів в загальному розмірі 114 856, 14 грн., проте, відповідач ухиляється від виконання зобов`язань за кредитним договором.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року позов задоволено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт послалася на те, що позивачем не надано доказів отримання відповідачем картки та не зазначені відомості про номер карткового рахунку та строк дії картки, що складає строк кредитування за договором, тобто в позові відсутні відомості про суттєві умови кредитного договору. Зазначена обставина є важливою з огляду на необхідність надати оцінку обставині пропуску банком строку позовної давності у справі. З огляду на відсутність у справі зазначених відомостей, слід вважати їх неіснуючими. Тобто загальний строк дії договору не перевищує 12 місяців та закінчився 13.11.2014, а банк звернувся до суду з позовом у 2018 році після спливу строку позовної давності у справі. Розрахунок заборгованості наданий позивачем не може слугувати доказом у справі так як не підтверджений випискою руху коштів на рахунку відповідача. Крім того, не враховано вимоги норм матеріального права та наявну судову практику щодо стягнення відсотків, штрафу та пені за кредитним договором після закінчення строку кредиту. Долучений до матеріалів справи Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача як позичальника, позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальник був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг. Відсутність в матеріалах справи доказів отримання відповідачем картки, відомостей про строк її дії, що складає строк кредитування, номера рахунку відкритого на ім`я, свідчить про відсутність в матеріалах справи відомостей про суттєві умови кредитного договору. Кредитний договір від 13.11.2013 є недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив, рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов наступних висновків.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконані зобов`язання за договором кредиту, що привело до виникнення заборгованості, а отже є підстави для стягнення заборгованості у повному обсязі.

Однак, апеляційний суд не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 13.11.2013 ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та отримав у ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту, згідно якої позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до умов договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання та повернути кредит.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

13.11.2013 відповідачу відкрито рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до 08/17. Встановлено кредитний ліміт в розмірі 5000 грн.

У зв`язку з порушенням умов кредитного договору в частині своєчасної сплати кредитних коштів у відповідача утворилася заборгованість.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 12.09.2018 становить 114 856,14 грн., з яких 4 994,69 грн. - заборгованість за кредитом; 109 861,45 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Під час вирішення питання щодо стягнення з відповідача на користь банку суми заборгованості апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 цього Кодексу передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №140131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 13.11.2013 процентна ставка не зазначена.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (13.11.2013) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (26.10.2018), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування.

Надані позивачем Тарифи банку та Умови і правила надання банківських послуг не є складовою частиною кредитного договору, у зв`язку з чим не підлягає стягненню з відповідача заборгованість по процентам за користування кредитом.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги в частині наявності підстав для відмови у стягненні заборгованості по процентам за користування кредитом.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що згідно з довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» в межах підписаного кредитного договору, банком надано ОСОБА_1 кредитну картку № НОМЕР_1 термін дії якої до 08/17.

Встановлений кредитний ліміт в розмірі 5000 грн.

Отже, останнім днем повернення кредиту за кредитним договором б/н від 13.11.2013 є останній день строку дії карти ОСОБА_1 , тобто 31.08.2017.

З виписки по рахунку клієнта вбачається, що відповідач користувалася вказаною карткою, знімала кошти з банкоматів, здійснювала поповнення мобільного телефону та розрахунки за товари та послуги, а тому апеляційний суд вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Враховуючи, що строк повернення тіла кредиту, тобто останній день дії картки сплив 31.08.2017, а позов банком подано до суду 26.10.2018, відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 4994,69 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, зважаючи на умови укладеного між сторонами договору та норм чинного законодавства, а також наданого банком розрахунку заборгованості, з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитом у фактично отриманому відповідачем розмірі кредиту (тіло кредиту) в сумі 4994,69 грн.

Твердження апелянта про те, що відповідач не отримувала банківську картку, коштами не користувалася спростовуються наданою банком довідкою про видачу відповідачу кредитної картки, а також випискою про рух коштів відповідача.

В свою чергу відповідач про втрату картки не заявляла, з заявами щодо несакціонованого використання коштів до банку не зверталася, користувалася кредитними коштами, відповідно відповідач мала в наявності платіжну карту, знала ПІН- код властивий даній карті, який видавався в спеціальному конверті при отриманні картки і відомий тільки Держателю картки.

Розрахунок витрат відповідача свідчить, про те, що нею здійснювалися витрати на суму тіла кредиту, наданого банком в розмірі 5000 грн.

Приймаючи до уваги, що у відповідності до частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вимог про стягнення процентів, з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині.

Пропорційно до задоволених вимог підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 510 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованості по процентам за користування кредитом та судових витрат.

В задоволені позову Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 109861,45 грн відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в розмірі 510 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: