Справа№ 953/2223/20
"12" жовтня 2020 р. Київський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Лях М.Ю., при секретарі - Хомінській Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Департамент служб у справах дітей ХМР, Приватний нотаріус ХМНО Харківської області Гончаренко Тарас Андрійович про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання об`єкту нерухомості спільною власністю подружжя та визнання права власності, -
ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - квартиру АДРЕСА_1 . Визнати право власності за позивачем на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Визнати недійсним договір дарування від 10.10.2019 року, серія та номер: 4438, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який посвідчений ПН ХМНО Гончаренко Т.А. Судові витрати покласти на відповідачів.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 25.12.2001 року ним за власні кошти було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в якій він зареєстрований з 17.02.2010 року та мешкає по сьогодні, квартиру він оформив на ОСОБА_3 , яка зареєструвалась у вказаній квартирі лише з 03.09.2003 року. З 2002 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_4 почали проживати у спірній квартирі однією родиною без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилась донька ОСОБА_5 , яка зареєстрована у вказаній квартирі з моменту її народження. 03.10.2009 року між позивачем та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. На разі ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Як зазначає позивач, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, йому стало відомо про те, що спірна квартира на підставі дорогому дарування квартири від 10.10.2019 року належить на праві власності ОСОБА_4 . На думку позивача, вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки їх спільна неповнолітня донька ОСОБА_5 зареєстрована у спірній квартирі з моменту її народження, а оспорюваний договір було вчинено без дозволу органу опіки та піклування, що є порушення законних прав дитини на користування житлом. Щодо визнання вказаної квартири спільним сумісним майном подружжя та виділення йому Ѕ частини цієї квартири, позивач зазначає, що спірна квартира придбана виключно за його кошти, в якій ним було зроблено сучасний ремонт, придбана вся сучасна побутова техніка, що значно поліпшило експлуатаційні та якісні характеристики квартири, також ним сплачувались комунальні послуги. Оскільки, відповідачі відмовляються в добровільному порядку оформлювати частину спірної квартири на позивача, тому ОСОБА_1 звертається до суду за захистом свого права.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 16.03.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду у загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02.07.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач подав заяву, в якій просить судове засідання проводити за його відсутності та відсутності його представника, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує, позов просить задовольнити.
Відповідачі повідомлялись у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового розгляду за відомими адресами місця проживання, в судове засідання повторно не з`явились, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за їх відсутності не надали, відзиву проти позову не надали.
Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу, укладеного 25.12.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є., зареєстровано в реєстрі за №9902, ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 .
20.11.2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Харків складено актовий запис №31. Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до Договору дарування від 10.10.2019 року, серія та номер 4438, посвідченого ПН ХМНО Гончаренко Т.А., та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 .
Крім того, 10.10.2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписали заяву, зі змісту якої вбачається, що малолітні та неповнолітні діти не мають права користування квартирою АДРЕСА_1 .
Разом з цим, як вбачається із витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, сформованого 21.07.2018 року, місце проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано в квартирі АДРЕСА_1 - з 09.02.2004 року по теперішній час, що підтверджується довідкою з Реєстру територіальної громади, сформованої 16.03.2020 року.
В позовній заяві позивач зазначає, що спірну квартиру придбано ним за власні кошти, в підтвердження цього, надав копії виписок про його доходи за період з 2003 року по 2011 року та декларації про доходи відповідачки ОСОБА_3 за 1996 -2000 роки .
В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_6 , який є другом ОСОБА_1 пояснив, що ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_1 ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_3 від першого шлюбу, яку він ніколи не бачив. На початку 2000 року ОСОБА_1 придбав квартиру за власні кошти, в якій в подальшому робив ремонт, зі слів ОСОБА_1 , він планував після ремонту перевести до квартири ОСОБА_3 . Також пояснив, що ОСОБА_3 він бачив близько одного року назад.
В судовому засіданні допитана свідок ОСОБА_7 , яка є сусідкою сторін та вахтером в під`їзді, пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 переїхали до квартири АДРЕСА_3 близько 20 років тому. З ОСОБА_4 вона ніколи не бачилась. Пояснила, що ОСОБА_1 самостійно зробив ремонт в квартирі. Як їй відомо, ОСОБА_3 ніколи не працювала, участі в утриманні квартири не приймала. На сьогодні в квартирі проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та їх спільна дочка.
Також, в судовому засіданні в якості свідка була допитана ОСОБА_8 , яка є сусідкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , пояснила, що з ОСОБА_1 знайома з кінця 2001 року, коли він купив спірну квартиру, ОСОБА_3 переїхала до нього через вісім місяців. З ОСОБА_4 не знайома та ніколи про неї не чула. Також пояснила, що ремонтом та купівлею меблів займався ОСОБА_1 . На даний час в квартирі проживає ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та їх дочка ОСОБА_9 , яка проживає в квартирі з моменту народження.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Оскільки спірні правовідносини виникли до 01 січня 2004 року, то застосуванню підлягають норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.
За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України "Про власність", стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України "Про власність").
Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V.
Разом з цим, оскільки на момент купівлі спірної квартири ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбу з іншою жінкою, це унеможливлює застосування положень ч. 1 ст. 17 «Про власність».
Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія Сімейного кодексу України.
Абзацом першим ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.
Разом з цим, відповідно до ч.1 ст. 62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналіз положень статей 57 та 62 Сімейного кодексу України, дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з положень ст.62 Сімейного кодексу України, доведенню з боку позивача підлягає той факт, що спірне майно істотно збільшилося у своїй вартості саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або власне його особистих затрат.
Позивач на підтвердження своїх доводів щодо трудових та грошових затрат надає виписки з системи Приват-24 за своїм картковим рахунком та копії квитанцій про сплату комунальних послуг за 2019 рік, копію договору №242 від 24.10.2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_10 , про виконання робіт по утеплюванню квартири АДРЕСА_1 , а також копії чеків за придбання побутової техніки та меблів, копію договорів на виготовлення та доставку меблів №39/15 від 09.09.2002 року, №17/04/02 від 17.04.2002 року, №25/17 від 06.02.2002 року.
Так, згідно Звіту про оцінку майна від 25.12.2001 року, проведену на замовлення ОСОБА_1 , суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_11 , ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 25.12.2001 року складала 207 100,00 грн.
Згідно Звіту про оцінку майна від 31.01.2020 року, проведену на замовлення ОСОБА_1 , суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_11 , ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 31.01.2020 року склала 1 084 500,00 грн.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від21грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ майна подружжя» визначено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).
Згідно ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, враховуючи, що спірна квартира істотно збільшилась у вартості за рахунок особистих грошових коштів та трудових затрат саме позивача відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача, суд приходить до висновку про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.
Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69, 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Частинами 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України, встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними.
Враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 визнана спільною сумісною власністю подружжя, тому суд приходить до висновку про поділ майна подружжя, визнавши за позивачем право приватної власності на нерухоме майно - на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Щодо визнання недійсним договору дарування, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.
Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.
Згідно зі статтею 177 Сімейного кодексу України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.
При вчиненні правочину щодо нерухомого майна малолітньої дитини одним з батьків наявність згоди другого з батьків є обов`язковою, окрім проживання останнього протягом шести місяців окремо від дитини, не утримуючи її, та якщо місце його проживання невідоме. Неповнолітній дитині на вчинення вищенаведених правочинів батьки дають згоду лише з дозволу органу опіки та піклування.
За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним
При укладенні договору дарування, 10.10.2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписали заяву, зі змісту якої вбачається, що малолітні та неповнолітні діти не мають права користування квартирою АДРЕСА_1 . Разом з цим, як вбачається із витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, сформованого 21.07.2018 року, місце проживання спільної неповнолітньої доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано в квартирі АДРЕСА_1 - з 09.02.2004 року по теперішній час, що підтверджується довідкою з Реєстру територіальної громади, сформованої 16.03.2020 року.
Як вбачається з листа Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, органом опіки та піклування Харківської міської ради в період з 01.01.2001 року по 20.12.2019 року, дозвіл на вчинення будь-яких правочинів за адресою: АДРЕСА_2 не надавався рішення про надання дозволу на укладення договору дарування квартири за вказаною адресою не приймалося.
Також, суд звертає увагу на те, що відповідачем ОСОБА_3 не було подано до суду будь-яких належних та допустимих доказів на спростування тверджень позивача щодо порушень прав їх неповнолітньої доньки внаслідок укладення правочину.
На підставі викладеного та враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимога позивача про визнання недійсним договору дарування від 10.10.2019 року, серія та номер: 4438, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 1984 р.н., паспорт НОМЕР_2 , виданий 15.05.2019 року, орган що видав 6340, який посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т.А., підлягає задоволенню.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вбачаються правові підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 7104,10 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 200 ЦПК України, ст.ст. 60,69-71 Сімейного кодексу України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Департамент служб у справах дітей ХМР, Приватний нотаріус ХМНО Харківської області Гончаренко Тарас Андрійович про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання об`єкту нерухомості спільною власністю подружжя та визнання права власності - задовольнити.
Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , - квартиру АДРЕСА_1 .
Визнати право власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Визнати недійсним договір дарування від 10.10.2019 року, серія та номер: 4438, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 1984 р.н., паспорт НОМЕР_2 , виданий 15.05.2019 року, орган що видав 6340, який посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т.А.
Стягнути ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , сплачений судовий збір у розмірі 3 552,05 грн.
Стягнути ОСОБА_4 , 1984 р.н., паспорт НОМЕР_2 , виданий 15.05.2019 року, орган що видав 6340, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , сплачений судовий збір у розмірі 3 552,05 грн.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд міста Харкова.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості щодо учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідачі: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;
ОСОБА_4 , 1984 р.н., паспорт НОМЕР_2 , виданий 15.05.2019 року, орган що видав 6340, остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Суддя -