Справа № 902/522/12
Провадження № 22-ц/4808/584/20
Головуючий у 1 інстанції Головенко О. С.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 та державного виконавця Соловія В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії Болехівського міського відділу державної виконавчої служби в особі начальника Соловія Віталія Богдановича, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Болехівського міського суду Івано-Франківської області, постановлену суддею Головенко О.С. 17 лютого 2020 року у м. Болехів Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд із скаргою на дії Болехівського міського відділу державної виконавчої служби в особі начальника Соловія Віталія Богдановича.

Вимоги скарги обґрунтовано тим, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2013 року задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» 1256053,32 грн заборгованості за кредитним договором № 4563-09-08-2 від 08 липня 2008 року. На виконання рішення видано виконавчі листи №902/522/12 про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором та судових витрат.

21 жовтня 2016 року на адресу ПАТ «Банк Київська Русь» надійшло повідомлення Болехівського МВ ДВС від 07 жовтня 2016 року, яким стягувача проінформовано про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.8 ч. 4 ст. 4, п. 2 ч.1 ст. 6 ЗУ « Про виконавче провадження» (відсутність доказів сплати авансового внеску).

Ухвалою Болехівського міського суду від 09 січня 2019 року замінено стягувача ПАТ "Банк Київська Русь" на ОСОБА_2 у виконавчих листах про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором № 4563-09-08-2 від 08.07.2008 року та судових витрат, виданих на виконання вказаного рішення апеляційного суду.

21 жовтня 2019 року заявниця звернулася до Болехівського міського ВДВС про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа, однак 30 жовтня 2019 року отримала повідомлення начальника Болехівського міського ВДВС Соловія В.Б. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання в зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого листа.

Вважала такі дії начальника Болехівського міського ВДВС Соловія В.Б. незаконними, оскільки не пропустила вказаний строк, який повинен обчислюватися з моменту отримання повідомлення про повернення виконавчого документа ( 21 жовтня 2016 року).

Просила визнати незаконними дії начальника Болехівського міського відділу державної виконавчої служби Соловія В.Б. з приводу відмови у прийнятті до виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_6 в її користь 1256053,32 грн заборгованості за кредитним договором (а.с.171, том 4).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17 лютого 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 щодо визнання незаконними дій начальника Болехівського міського відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м.Івано-Франківськ) Соловія В.Б., які полягають у відмові щодо прийняття до виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості за кредитним договором, оформленій повідомленням про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 30 жовтня 2019 року відмовлено (а.с.52-56, том 5).

На дане судове рішення ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права.

Апелянт зазначає, що повернувши 30.10.2019 року виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання начальник Болехівського міського відділу державної виконавчої служби Соловій В.Б. не застосував вимоги Закону України «Про виконавче провадження», не врахувавши обставин переривання строку пред`явлення до виконання виконавчого листа та збільшення строку такого пред`явлення згідно закону.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд вказав, що днем повернення є день винесення відповідного процесуального документа. При цьому суд послався на дату супровідного листа до повідомлення про повернення з моменту повернення такого документу 17.10.2016 року та припустив , що саме ця дата є днем повернення виконавчого листа, враховуючи орієнтований строк пересилання кореспонденції по Україні 4 дні та дату отримання стягувачем листа 21.10.2016 року. Однак такий висновок суду є помилковим, оскільки державний виконавець не подав до суду доказів точної дати надсилання поштою супровідного листа та виконавчого документа. Посилання суду на надіслання виконавчого документу стягувачу саме 17.10.2016 року не підтверджене належними та допустимими доказами.

Вважає, що суд повинен був врахувати обставини щодо дати отримання стягувачем повернутого виконавчого документу, як того вимагає абз. 3 ч.4 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки саме від дати вручення потрібно відраховувати строк. Це пояснюється тим, що від дня винесення процесуального документу і до дня його фактичного вручення може пройти певний проміжок часу, і законом гарантовано стягувачу певний строк від моменту повернення такого документа і до дня його можливого повторного пред`явлення.

При цьому необхідно врахувати, що строки повернення, вручення, отримання процесуальних не достатньо врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», відтак у спірних правовідносинах необхідно керуватись також нормами цивільно-процесуального законодавства (процедура виконавчого провадження), які визначають чіткі строки на подання відповідних заяв (скарг) з моменту отримання чи вручення заінтересованою особою процесуальних документів.

За наведених обставин просить скасувати ухвалу суду, постановити нову ухвалу, якою вимоги скарги задовольнити (а.с.214-215, том 5).

Вислухавши пояснення представника апелянта ОСОБА_1 та державного виконавця Соловія В.Б., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 березня 2013 року задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 в солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» 1256053.32 грн. заборгованості за кредитним договором № 4563-09-08-2 від 08 липня 2008 року (том. 2 а.с.104-110).

Із витягу зі спеціального розділу, який сформовано у автоматизованій системі виконавчого провадження №38326760 з виконання виконавчого листа Болехівського міського суду по справі №902/522/12 від 21.05.2013 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк Київська Русь» заборгованості за кредитним договором в сумі 1256053,32 грн, наданого Болехівським міським відділі ДВС 04.07.2019 року, встановлено наступне (а.с.245-250, том 3).

На виконання рішення видано виконавчі листи №902/522/12 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат (том. 3 а.с. 32-33, 84), які перебували на виконанні в Болехівському міському відділі ДВС.

11 листопада 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (боржник і майно не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку).

11 жовтня 2016 року стягувачем повторно пред`явлено виконавчий лист до виконання.

Однак 12 жовтня 2016 року державним виконавцем на підставі п. 8 ч.4 ст. 4 та п. 2 ч.1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження" винесено повідомлення про повернення виконавчого листа стягувачеві без прийняття до виконання.

Згідно п. 8 ч. 4 ст. 4 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим.

Ухвалою суду 31 травня 2018 року у виконавчих провадженнях №50569183, №51820786 щодо виконання виконавчих листів №902/522/1 від 12.03.2013 року, виданих Болехівським міським судом про стягнення заборгованості з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , замінено сторону (стягувача) Публічне акціонерне товариство «Київська Русь» на правонаступника Стефанів Н.М. (том. 3 а.с.59-62).

Ухвалою суду від 09 січня 2019 року замінено стягувача ПАТ "Банк Київська Русь" на ОСОБА_2 у виконавчих листах про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором № 4563-09-08-2 від 08 липня 2008 року та судових витрат (том. 3 а.с.100-103).

07 лютого 2019 року ОСОБА_2 , як правонаступник стягувача ПАТ "Банк Київська Русь", звернулася до Болехівського міського відділу ДВС із заявою про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за вказаним кредитним договором та судових витрат ( том.3 а.с.151).

21 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Болехівського міського ВДВС про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа (а.с.193, том 4).

Однак, 07.11.2019 отримала повідомлення начальника Болехівського міського ВДВС Соловія В.Б. від 30 жовтня 2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оскільки стягувачем пропущено строк пред`явлення виконавчого документа до виконання ( т.4 а.с. 195, т.5 а.с.20-21).

У зв`язку з незгодою з таким діями державного виконавця, ОСОБА_2 звернулася із скаргою на дії Болехівського міського відділу ДВС в особі начальника Соловія В.Б. до суду 18.11.2019 року (том 4 а.с.174).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що днем повернення стягувачу виконавчого документа слід вважати день надсилання цього виконавчого документа рекомендованим листом з повідомленням про вручення, а трьохрічний строк має відраховуватись з наступного дня після цієї дати. Оскільки судом встановлено, що повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу винесено 12 жовтня 2016 року, відправлено 17 жовтня 2016 року, а надійшло стягувачу 21 жовтня 2016 року, тому суд обчислив трьохрічний строк з 17 жовтня 2016 року, тобто з дня направлення виконавчого документа стягувачу, який закінчився до 21 жовтня 2019 року, тобто на час пред`явлення його до виконання повторно. За таких обставин, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця, які полягали у відмові щодо прийняття до виконання виконавчого документа, є правомірними.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з такого.

З 05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, згідно п.п. 5,6 та 7 Прикінцевих та перехідних положень якого виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Статтею 447 ЦПК України та ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Отже, за змістом частини першої статті 447 ЦПК України підставою для звернення сторони виконавчого провадження до суду зі скаргою є порушення її прав чи свобод внаслідок рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Таким чином, звертаючись до суду зі скаргою, сторона виконавчого провадження зобов`язана обґрунтувати порушення її прав та свобод із посиланням на конкретні рішення, дії або бездіяльність державного виконавця (інших посадових осіб) та вказати, у чому саме полягає таке порушення.

Частинами другою, третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що лише у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

У сказі ОСОБА_2 посилалася на те, що звернулася із заявою до відділу ДВС про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа, однак отримала повідомлення начальника Болехівського МВ ДВС про відмову у прийнятті виконавчого листа. І саме у відмові у прийнятті до виконання виконавчого листа полягає незаконність дій та бездіяльність начальника Болехівського МВ ДВС. Саме з вказаною обставиною у своїй скарзі ОСОБА_2 пов`язувала право на звернення із скаргою до суду.

Такі доводи заявника є безпідставними, оскільки висновків суду не спростовують, а фактично зводяться до переоцінки обставин, досліджених судом у встановленому законом порядку.

У статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, поновлення пропущеного строку

Так, відповідно до частини 1 зазначеної статті виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

За змістом частини 5 та частини 6 статті 12 вказаного Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частиною першою статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, яка була чинною на день винесення повідомлення про повернення виконавчого документа) встановлено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) як сукупність дій, визначених у Законі України «Про виконавче провадження» , які здійснюються органами та особами і спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

Таким чином, у спорах про визнання неправомірними рішень, дій та бездіяльності державного виконавця Закон України «Про виконавче провадження», який регулює відносини у цій сфері, є спеціальним.

Таким чином, у цих правовідносинах підлягають застосуванню саме положення спеціального закону, відповідно до частини 5 статті 12 якого строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється саме з дня його повернення.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів, пояснень державного виконавця, дії якого оскаржуються та представника заявника, вбачається, що повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу винесено 12 жовтня 2016 року та відправлено 17 жовтня 2016 року ( т.4 а.с. 190, т.5 а.с. 37).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обчислення трьохрічного строку з 17 жовтня 2016 року, коли фактично цей документ був повернутий стягувану (направлений рекомендованою поштовою кореспонденцією).

При цьому не має жодного значення день надходження виконавчого документа стягувачу (21 жовтня 2016 року).

Заявнику було відомо завчасно про повернення виконавчого документа, принаймні у січні 2019 року. Своїм правом на пред`явлення документа до виконання після переривання строку у межах трьох років вона не скористалася. Питання про поновлення строку не вирішувалося, державний виконавець правомірно виніс повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання і дії його відповідали вимогам Закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення вимог скарги про визнання дій державного виконавця у межах виконавчого провадження незаконними, оскільки заявником не доведено порушення її прав та свобод внаслідок таких рішень, дій або бездіяльності.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення заявником норм Закону України «Про виконавче провадження».

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було дотримано норми матеріального та процесуального права, а тому ухвалу слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 року.