Справа № 214/4817/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 січня 2020 року,Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чернової Н.В.,

при секретарі Звада Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривого Розі, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 214/4817/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації місця проживання.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що йому 27.04.2015 року було видано ордер на житлове приміщення №81 на право зайняття житлового приміщення, яке складається з одної кімнати в приміщенні АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Саксаганськогої районної у місті ради від 15.04.2015 року №147, склад сім`ї: дружина - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_3 , донька - ОСОБА_4 , син - ОСОБА_5 ..01 жовтня 2018 року рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу шлюб між ним та відповідачкою ОСОБА_2 розірвано. Згідно акту від 13.06.2019 року відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не приживає з 01.07.2018 року по теперішній час по АДРЕСА_1 . Відповідачка має іншу сім`ю та інше житлове приміщення більше року, добровільно зніматися з реєстрації не бажає. Участі в оплаті житлово-комунальних послуг за квартиру ОСОБА_2 не приймає, матеріальної допомоги на це не надає, в той час як зняти з реєстраційного обліку місце проживання відповідачки в досудовому порядку позивач не має можливості, а реєстрація останнього обмежує його права та змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг за неї, що створює відповідні незручності, тому за захистом своїх прав та інтересів він вимушений звернутись до суду.

Позивач до судового засідання не з`явився, надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, надала письмову заяву, в якій заперечувала проти задоволення позову, просила розглянути справу за її відсутності.

04 листопада 2019 року ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, та залучено в якості третьої особи - Виконавчий комітет Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради.

Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини і визначив відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами ЦК України

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , приватизованого в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №1239 від 19.07.2017 року, виданого на підставі Рішення виконкому Саксаганської районної у місті ради від 21.06.2017 року №235.(а.с.26).

Як слідує з відповіді відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради, з 30.04.2015 року ОСОБА_2 значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 по теперішній час. (а.с. 19)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що його колишня дружина ОСОБА_2 з 01.07.2018 року в квартирі не проживає. Оскільки реєстрація місця проживання відповідачки створює перешкоди в реалізації ОСОБА_1 його прав та змушує нести додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних послуг, він вимушена просити в судовому порядку визнати її втративши право користування житлом, адже, на його думку, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.405 ЦК України. Однак, суд не може погодитись з такими доводами позивача з огляду на наступне.

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами.

Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив захистити його права шляхом визнання його колишньої дружини - ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом в порядку ст.71,72,107 Житлового кодексу України з огляду на її не проживання в квартирі понад 1 рік.

Таким чином, конструкція ст.405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та відмінними від власників житла усунення порушення його прав шляхом визнання втративши право користування. Можливість визнання втративши право користування житлом його власника / співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Пред`являючи вимогу про визнання ОСОБА_6 втративши право користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що не проживає більше року, де вона проживає дотепер, позивач ОСОБА_1 залишив поза увагою той факт, що відповідачка нарівні з ним є співвласником вказаного житлового приміщення, яке належить їм та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві приватної власності, у зв`язку з чим в силу визначеної ст.368, 369 ЦК України преюдиції, належна йому частка становить 1/5 від квартири, а здійснення ними прав як співвласників на майно відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Обставини не проживання ОСОБА_2 в квартирі з 01.07.2018 року, підтверджені актами з місця проживання (а.с.8) хоча й мають місце, однак не є достатніми для позбавлення її права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності.

Посилання позивача на не проживання ОСОБА_2 в квартирі суд не приймає до уваги з огляду на їх недоведеність належними та допустимими доказами.

Мотиви несення позивачем додаткових витрат по оплаті комунальних послуг за ОСОБА_7 не є достатніми для позбавлення її право користування житлом, що не позбавляє позивача права на пред`явлення до неї вимог про відшкодування йому таких витрат пропорційно його частці у власності.

Доказів, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_2 на належну їй частку в квартирі в розумінні ст.ст.346, 365 ЦК України, у тому числі за вимогами інших співвласників, які б визначали можливість визнання її втративши право користування житлом із застосуванням ст.405 ЦК України, в ході судового розгляду не встановлено, а позивачем в рахунок доведеності пред`явлених вимог суду не надано.

Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в аспекті застосування обраного ним способу захисту прав, який є неналежним та суперечить ст.16 ЦК України, що не позбавляє його права на звернення до суду за захистом його прав як співвласника житла у випадку дійсності їх порушення іншим співвласником ОСОБА_2 дієвим способом, передбаченим законом.

Судові витрати по справі у сумі 768,40 грн. (а.с.1) підлягають віднесенню на позивача

відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 279, 354, 355, п.15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) 40 копійок покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його винесення. Якщо було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради, юридична адреса: вул. Володимира Великого 32, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, .

Суддя Н.В. Чернова