ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2020 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Не погодившись з такою ухвалою, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що позов, з яким він раніше звертався до суду, не є тотожним даному, оскільки підстави та вимоги позову є різними.

АТ КБ «ПриватБанк» подав відзив на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, виходив з того, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року, яке набрало чинності, було відмовлено у позові ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування наказу, зміну формулювання причини звільнення з роботи та зобов`язання вчинити певні дії, а аргументи позовної заяви у справі, що розглядається, зводяться до обставин того самого звільнення, яке вже визнано обґрунтованим і правомірним.

Однак висновки суду не відповідають матеріалам справи.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю аналогічні за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Судом встановлено, що в травні 2015 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» та просив суд визнати його звільнення незаконним, визнати наказ про звільнення незаконним, вважати його звільненим за власним бажанням, зобов`язати відповідача внести відповідні записи в трудову книжку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року у справі 201/8709/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року у позові було відмовлено у повному обсязі (а.с. 34-47).

У вересні 2019 року ОСОБА_1 знову звернувся до суду з позовом до того ж відповідача - АТ КБ «ПриватБанк», проте з іншими вимогами: поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, змінивши підстави позову порівняно з розглянутим.

Такі позовні вимоги не були предметом розгляду суду у справі № 201/8709/15-ц та у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України не є тотожними з вимогами ОСОБА_1 у даній справі.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції помилково закрито провадження у справі, тому ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, відповідно п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2020 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова