ПОСТАНОВА

Іменем України

08 квітня 2020 року м. Кропивницький

справа № 398/1048/19

провадження № 22-ц/4809/641/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», представник за довіреністю - адвокат Луньова Анна Геннадіївна

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник - адвокат Ковальов Андрій Ігорович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (законний представник ОСОБА_5 )

третя особа - Приютівська селищна рада Олександрійського району, представник за довіреністю - Давидов Олександр Сергійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2019 року у складі судді Крімченко С. А. у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Приютівська селищна рада Олександрійського району про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей Олександрійської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового будинку.

Зазначало, що 13 лютого 2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали договір кредиту № 425/007-КФ4. 14 червня 2010 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», з 10 серпня 2018 року на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Позивач свої зобов?язання за договором виконав, надавши позичальнику кредит. У порушення умов договору ОСОБА_1 свої зобов?язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 01 січня 2019 року виникла заборгованість: за кредитом - 76829 грн. 31 коп., за відсотками - 47790 грн. 26 коп., розмір інфляційних витрат за кредитом - 1695 грн. 24 коп., розмір інфляційних витрат за відсотками - 1028 грн. 51 коп.

З метою забезпечення належного виконання зобов?язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 425/007-КФ5 від 13 лютого 2007 року, відповідно до якого передано в іпотеку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 235809 грн. 75 коп.

З довідки Приютівської селищної ради № 866 вбачається, що у житловому будинку зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На виконання умов кредитного та іпотечного договорів, ОСОБА_1 було направлено вимогу про усунення порушень. Проте вимога відповідачами залишена без задоволення. Враховуючи неодноразове порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору, банк має право вимагати дострокове виконання позичальником своїх обов?язків по кредитному та іпотечному договорам шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Просило звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 425/007-КФ4 від 13 лютого 2007 року у сумі 127343 грн. 32 коп. на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» шляхом проведення прилюдних торгів. Виселити відповідачів з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Встановити подальші нарахування відповідно до умов кредитного договору до моменту виконання рішення відповідно до п.10 ст.265 ЦПК України.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2019 року залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Олександрійську районну державну адміністрацію, як орган опіки та піклування (т.1 а.с.125).

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2019 року залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Приютівську селищну раду Олександрійського району, як орган опіки та піклування (т.1 а.с.145).

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 жовтня 2019 року залучено до участі у справі правонаступника позивача Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (т.1 а.с.188).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2019 року позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Приютівська селищна рада Олександрійського району про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового будинку задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 425/007-КФ4 від 13 лютого 2007 року в розмірі 127343 грн. 32 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом - 76829 грн. 31 коп., заборгованості за відсотками - 47790 грн. 26 коп., розміру інфляційних витрат за кредитом - 1695 грн. 24 коп., розміру інфляційних витрат за відсотками - 1028 грн. 51 коп. на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, яка визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб?єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про виселення відповідачів з житлового приміщення, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що оскільки відповідачами не надано суду доказів того, що у них відсутнє будь-яке інше житлове приміщення на праві володіння або користування, та їх доходи не дозволяють їм винаймати інше, відмінне від іпотечного житлове приміщення, слід дійти висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів із займаного ними іпотечного майна, без надання їм іншого житлового приміщення. Саме суд мав можливість з?ясувати, до компетенції якого органу віднесено право надавати житло у випадку виселення та перевірити наявність вільних житлових приміщень у фондах житла для тимчасового проживання. Саме на суд покладено обов?язок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам. Такий обов?язок чинним законодавством не покладено на банк. Сам факт неповноліття дитини не може бути самостійною підставою для відмови в позові. З позову вбачається, що банк просив виселити відповідача ОСОБА_1 , яка є власником нерухомого майна та усіх її членів сім?ї, що з нею проживають, в тому числі неповнолітню особу. Відповідачі не скористались своїм правом на подання до суду доказів того, що вони мають право на надання іншого житлового приміщення та що у них таке житло відсутнє. З матеріалів справи вбачається, що на час передачі житлової нерухомості в іпотеку відповідачі проживали за іншими адресами (т.2 а.с.9-13).

Апеляційне провадження відкрито 11 березня 2020 року (т.2 а.с.26), ухвалою від 23 березня 2020 року справа призначена до розгляду в судовому засіданні з повідомленням учасників справи на 08 квітня 2020 року (т.2 а.с.41).

Відзиви на апеляційну скаргу не надійшли.

В засідання апеляційного суду учасники справи, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи під розписку (т.2 а.с.42-50, 51-55), не прибули.

Від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності та задоволення апеляційної скарги повністю (т.2 а.с.56-57).

Від представника відповідачів надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності (т.2 а.с.57-58).

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суду дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 набула права власності на житловий будинок з господарськимм будівлями, загальною площею 95,9 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 01 листопада 2002 року, право власності на будинок зареєстровано Олександрійським КМБТІ 24 лютого 2003 року. Договір кредиту укладено нею 13 лютого 2007 року на суму 150000 грн., кредит надано на споживчі потреби, іпотечний договір про передачу в іпотеку житлового будинку з господарськими будівлями в якості забезпечення виконання договору кредиту нотаріально посвідчено 13 лютого 2007 року за реєстром №423. На час укладення договору кредиту та іпотечного договору місце проживання позичальника зареєстровано в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.7- 9, 15-17).

Позичальник ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в цьому будинку з 12 березня 2003 року (т.1 а.с.21), а також зареєстровані та проживають в цьому будинку члени її сім`ї: чоловік ОСОБА_2 , 1961 року народження, син ОСОБА_3 , 1984 року народження, ОСОБА_4 , 1987 року народження, онука ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1 а.с.20).

Зазначеним підтверджується, що житловий будинок, який є іпотечним майном і з якого позивач просить виселити відповідачів, придбаний не за кредитні кошти.

Доводи апеляційної скарги цих обставин не простовують.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

В разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Такий же правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, де Велика Палата зазначила, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду, а його відсутність є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц.

Відхиляючи апеляційну скаргу позивача, колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов?язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21 лютого 1990 року у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч.2 ст.8).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitskaand Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у п.2 вказаної статті, або не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Стаття 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР передбачають приписи, згідно з якими звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, в той же час закон передбачає позбавлення громадян права на іпотечне житло, яке придбане не за рахунок кредиту з одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення, яке зазначається у рішенні суду.

За таких обставин колегія суддів вважає, що виселення відповідачів із спірного будинку без надання іншого жилого приміщення і забезпечення реалізації встановлених законом житлових прав, порушує вимоги ст.8 Конвенції, оскільки не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету та не може розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Суд за правилами ст.89 ЦПК України надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення в оскаржуваній частині постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалення нового рішення про задоволення позову про виселення не встановлено.

Керуючисьп.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення, рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2019 року в частині вирішення позову про виселення із житлового будинку залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2020 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко