Справа № 129/2161/19
Провадження по справі № 2/129/143/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" березня 2020 р. Гайсинський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Бондар О.В.,

без участі сторін розглянувши в місті Гайсині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, третя особа Семиріцька сільської ради Гайсинського району про визнання права власності на земельну частку (пай), -

установив:

9.08.2019 р. позивач звернувся до Гайсинського районного суду із зазначеним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, в поданій до суду заяві свої вимоги, викладені в позові, підтримує та просить їх задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у поданому до суду відзиві вимоги позову заперечив, з огляду на те, що ставить під сумнів членство позивача у КСП «Діброва» с.Семирічка з огляду на його неповнолітній вік станом на 14.10.1991 р., просив розгляд справи провести у його відсутність та застосувати строк позовної давності для звернення позивачем до суду за захистом свого права на земельну частку (пай).

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши та оцінивши в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі, ґрунтуючись на наступних підставах.

Як свідчить архівна довідка № 398 від 30.08.2016 р. архівного відділу Гайсинської районної державної адміністрації рішенням засідання правління членів колгоспу «Діброва» с.Семирічка ОСОБА_1 прийнято в члени колгоспу на підставі протоколу від 14 жовтня 1991 р. №9 (Ф-63, Оп.-1, спр.56, арк.37). Відповідно до архівної довідки № 01-11-456 від 15.07.2019 р. архівного відділу Гайсинської районної державної адміністрації рішенням загальних зборів колгоспу колгосп ім. Дзержинського с.Семирічки реорганізовано в КСП «Діброва» (протокол від 14.11.1992 р. №2), КСП реорганізовано в СВК «Діброва» (протокол від 4 лютого 2000 р. №1); відповідно до витягу із протоколу №3 рішенням зборів уповноважених КСП «Діброва» від 27.09.1996 р., всього членів 298 чол. створено комісію по розпаюванню земель КСП «Діброва» та затверджено списки громадян, які мають право на земельну частку (пай), відповідно до затвердженого списку, в ньому за номером 202 зазначено ОСОБА_1 .

Згідно рішення Семиріцької сільської ради народних депутатів від 25.11.1993 р. «Про погодження проекту роздержавлення земель сільськогосподарського підприємства» погоджено проект роздержавлення земель сільськогосподарського підприємства «Діброва», яким визначено площу 1261,8 га, що підлягає роздержавленню; середня земельна частка становить 2,10 га, відповідно до списку працівників колгоспу ім.Дзержинського, які проживають на території Семиріцької сільської ради народних депутатів і бажають використовувати земельну частку у колективній власності, в цьому списку значиться ОСОБА_1 .

Згідно із записом в трудовій книжці НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 14.10.1991 р. прийнятий у члени колгоспу імені Дзержинського с.Семирічки, колгосп ім. Дзержинського с.Семирічка реорганізовано в КСП «Діброва», 22.07.1997 р. виведений із членів КСП «Діброва» с.Семирічка Гайсинського району та звільнений з роботи за власним бажанням.

Відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП (майновий сертифікат) серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 має право на пайовий фонд майна КСП «Діброва» с.Семирічки Гайсинського району в розмірі 1668200 грн. станом на 1.01.2000 р. частка ОСОБА_1 становить 432 грн. або 0,02 відсотки.

Відповідно до Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), Указів Президента «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», Закону України «Про встановлення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) ОСОБА_1 отримав право на земельну частку (пай), як член колективного сільськогосподарського товариства.

В ході розпаювання земель колективних сільськогосподарських підприємств, яке проводилось відповідно до Указу Президента України від 8 серпня 1995 року за №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організацiям", ОСОБА_1 отримав право на отримання земельної частки (паю) із сільськогосподарських угідь, що перебували у колективній власності КСП імені Дзержинського (в подальшому КСП «Діброва») с.Семирічки Гайсинського району Вінницької області, як член зазначеного підприємства.

Відповідно до п.1.8, 2.1 Статуту колективного сільськогосподарського підприємства членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство; майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам.

Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Отже, зазначений закон є спеціальним щодо проведення процедури виділення земель за сертифікатами на землю.

Пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Отже, зазначеною правовою нормою встановлено відсутність будь-яких строків для звернення із сертифікатом для виділення земельної ділянки в натурі.

Як роз`яснено у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

В абзаці десятому пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»передбачено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06 вересня 2012 року № 5245-VI внесено зміни до ЗК України, які набрали чинності з 01 січня 2013 року, цим Законом змінено суб`єктів розпорядження землями сільськогосподарського призначення та визначено, що такі повноваження перейшли до Держземагентства України, а згодом - до Держгеокадастру України.

Згідно з частиною четвертою статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Тобто законодавцем змінено компетенцію органів щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення та передано такі функції Держгеокадастру України замість державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування.

Оскільки, судом встановлено, що була ця особа членом КСП на час передання державного акта про право колективної власності на землю та чи була вона внесена до списку осіб, що додається до цього державного акта сертифікат на право на земельну частку (пай) згідно з абзацом першим пункту 17 розділу X «Перехідні положення» ЗК України вважається правовстановлюючим документом при реалізації права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства, - таке право повинно бути реалізовано відповідним державним органом.

Право особи на власність не може ставитися в залежність від визначення законодавчого органу, який повинен забезпечити реалізацію цього права.

Відповідно до частини одинадцятої статті 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.1 ст.328 ЦК України).

Відповідно до пунктів «б», «ґ» частини 1 статті 81 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року, №2768-ІІІ громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

У пункті «а» статті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначається, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що згідно з частиною першою статей 81, 82 ЗК України право власності на земельну ділянку набувають громадяни України та юридичні особи, створені громадянами або юридичними особами України.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог щодо визнання права на земельну частку (пай).

На підставі вище наведеного, суд з метою захисту майнових прав позивача прийшов до висновку про задоволення його позовних вимог.

При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

На підставі ст.41 Конституції України, ст.328 ЦК України, ст.116, 125, 126 Земельного кодексу України, керуючись ст.10, 11, 81, 206 ч.4, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право на земельну частку (пай) в землях колишнього КСП «Діброва» с.Семирічка Гайсинського району Вінницької області, як члена колективного сільськогосподарського підприємства «Діброва», в умовних кадастрових гектарах 2.02 га, за рахунок земель на території .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України, тобто, у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: