Справа № 2-3554/11 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/811/996/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

21 квітня 2020 року суддя Львівського апеляційного суду Мікуш Ю.Р., перевіривши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 17 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут» , з участю третіх осіб приватного нотаріуса Нор Надії Миколаївни, Приватного підприємства «Санні», Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень,-

в с т а н о в и в :

22 серпня 2005 року ОСОБА_4 звернулася в суд з зазначеним вище позовом.

У справі неодноразово ухвалювались рішення, які були скасовані та останнім рішенням Франківського районного суду м.Львова від 17 грудня 2013 року позов задоволено.

Визнано угоду про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) позначеної на поверхневому плані літерою 1бп, нежитловою площею 1379,3 кв.м., нежитлових приміщень, позначених на поверховому плані літерою А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку загальною площею 1 207,9 кв.м.), укладена між товариством з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» та ОСОБА_5 датована 26 лютого 2003 року, посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Надією Миколаївною Hop та зареєстрована у реєстрі за № 1024 недійсною.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 року апеляційні скарги представника ТзОВ «Ресторан Беркут» -Моісеєваа Юрія Олександровича та ТзОВ «Ресторан Беркут» в особі директора Варданяна Вардана Оганесовича відхилено. Рішення Франківського районного суду м.Львова від 17 грудня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року касаційну скаргу ТзОВ « Ресторан Беркут» відхилено. Рішення Франківського районного суду м.Львова від 17 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 року залишено без змін.

16 березня 2020 року особи, що не брали участі у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу на рішення Франківського районного суду м.Львова від 17 тгрудня 2013 року.

В апеляційній скарзі зазначають, що оскаржуване рішення зачіпає їх корпоративні права як засновників (учасників) ТзОВ «Рестороран Беркут» - права на управління цим товариством унаслідок укладення правочинів щодо майна товариства, права на отримання активів товариства, тощо.

Крім цього, стверджують, що мають право на поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки копію повного тексту рішення отримано лише 16 березня 2020 року.

Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити з таких підстав.

На момент ухвалення рішення суду першої інстанції процедура апеляційного оскарження рішення була врегульована положеннями статей 292, 294, 297 ЦПК України 2004 року. Згідно вимог статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Чинний ЦПК України обмежує дискреційні повноваження апеляційного суду стосовно часу поновлення строків на оскарження судового рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, у пункті 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оскільки апеляційна скарга подана 16 березня 2020 року, то апеляційний суд керується нормами ЦПК України у редакції, що діє з 15 грудня 2017 року з наступними змінами.

Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Судом встановлено, що апелянти оскаржують судове рішення як засновники(учасники)Товариства з обмеженою відповідальність «Ресторан Беркут», посилаючись на те, що оскаржуваним рішенням порушуються їх права на управління цим товариством унаслідок укладення правочинів щодо майна товариства, права на отримання активів товариства тощо.

Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного кодексу України(далі ЦК) юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна.

Для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження (ч.1 ст.87 ЦК).

Як вбачається з Статуту -Товариство з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут» є юридичною особою, має відокремлене майно, право від свого імені укладати угоди, набувати майнових та немайнових прав, виступати в судах в якості позивача , відповідача, третьої особи, тощо. Товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність, продукції, набутої Товариством в результаті господарської діяльності, одержаних доходів, іншого майна, набутого на підставах не заборонених законом. Товариство володіє, користується і розпоряджається власним майном на свій розсуд, здійснює відносно нього дії, що відповідають статуту та не суперечать чинному законодавству. Суб`єктом права власності на майно Товариства є Товариство, а не його учасники. Від імені Товариства діє директор , представляє його в усіх установах , підприємствах та організаціях в Україні і за кордоном, видає довіреності від імені товариства (а.с.66-76 т.6).

Відповідно до ст.92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, стороною угоди, яка є предметом даного спору є Товариство, правом на оскарження рішення Франківського районного суду м.Львова від 17 грудня 2013 року від імені якого скористався його директор ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 , отже оскаржуючи рішення зазначені особи діяли від імені товариства та в інтересах його засновників та учасників.

Згідно з п.3 ч.1 ст.358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Крім цього, суд звертає увагу, що апелянти знали про існування зазначеного спору у суді ще з 2009 року , звертаючись з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами (а.с.9 т.3), подаючи заперечення на позов (а.с.47-50 т.4), касаційну скаргу в 2011 році, та не скористалися своїм правом вступити у справу, як треті особи з власної ініціативи. Крім цього, апелянти знаючи про спір повинні були цікавитися результатом розгляду справи та оскаржувати рішення у встановлені процесуальним законом строки.

Відкривши апеляційне провадження по спливу семи років після ухвалення рішення, яке було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, буде порушено принцип правової визначеності.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Керуючись статтею 358 ЦПК України,суд-

у х в а л и в :

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 17 грудня 2013 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України.

Суддя Ю.Р.Мікуш