ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 641/3163/18-ц

провадження № 22ц/818/1516/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Слобідського районного управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2019 року в складі судді Курганникової О.А.

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Слобідського районного управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та зміну прізвища дитини.

Позовна заява мотивована тим, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказала, що шлюб між нею та відповідачем розірвано 10 грудня 2008 року.

Після розірвання шлюбу син залишився жити з нею. Відповідач дотепер жодного разу не навідав дитину та не зателефонував, щоб поцікавитися сином, його життям та здоров`ям.

Зазначила, що вихованням ОСОБА_3 займається її теперішній чоловік ОСОБА_4 . Він піклується про нього, оздоровлює, годує, вдягає, навчає та сприяє всебічному розвитку дитини. Приймає безпосередню участь у його заняттях та вважає його своїм рідним сином. Дитина ставиться до ОСОБА_4 як до свого рідного батька. ОСОБА_3 проживає та зареєстрований за місцем проживання її теперішнього чоловіка, ОСОБА_4 .

Вказала, що відповідач не забезпечує харчуванням, медичним доглядом та лікуванням свого сина, свідомо ухиляється від спілкування з дитиною, причому робить це без поважних причин, погрожує дестабілізувати моральний стан дитини. ОСОБА_3 дуже нервує, коли чує про батька, не бажає спілкуватися з ним.

Крім того, у ОСОБА_2 існує заборгованість зі сплати аліментів на дитину у розмірі 66 867,13 грн, яку він відмовляється сплачувати та погрожує, що буде навмисно приходити до дитини, коли йому заманеться, якщо вона не відмовиться від аліментів та сплати заборгованості.

Просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 - задоволено частково; позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі; стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції проігноровано його ставлення до сина та бажання спілкуватися з ним і брати участь у його вихованні, звернення до суду з позовом про встановлення порядку спілкування з дитиною, якому позивачка перешкоджала, надсилання коштів на утримання сина, які позивачка умисно не отримувала, його зустрічі з сином та вчителями в школі, привітання його зі святами, неодноразові звернення до органу опіки та піклування щодо вжиття заходів для запобігання діям позивачки щодо обмеження його у спілкуванні з сином. Вказав, що небажання дитини спілкуватися з ним не свідчить про його ухилення від виконання своїх обов`язків як батька. Зазначив, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Навпаки, він надав докази виправлення своєї поведінки щодо сина та просив суд покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І., Сащенка І.С. від 20 січня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі; вирішено справу розглядати з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І., Сащенка І.С. від 06 лютого 2020 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

07 лютого 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в яких вона вказала, що апеляційна скарга є необґрунтованою. Зазначила, що вона ніколи не перешкоджала спілкуванню відповідача з сином, однак, відповідач тривалий час не навідувався до сина, не переймався тим, що син називає батьком іншого чоловіка. Вказала, що аліменти, які надходили поштовими переказами, вона не отримувала, оскільки вони надходили на колишні адресу та прізвище і без призначення платежу. Аліменти у розмірі 200,00 грн з квітня 2018 року по жовтень 2019 року не отримувала, оскільки змінився орган примусового виконання рішення. Зазначила, що відповідач відвідав школу сина лише під час розгляду справи. До цього протягом 12 років його навчанням та здоров`ям не цікавився. Вказала, що відповідач ніколи не вітав сина зі святами та навіть не пам`ятає дату його дня народження, а зустріч сина з відповідачем вперше за 12 років призвела до моральної травми дитини, та син не бажає спілкуватися з батьком.

До заперечень ОСОБА_1 надала копії документів, частина з яких міститься у матеріалах справи, а частина - датовані вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду, тому не можуть бути взяті до уваги судовою колегією.

08 липня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 641/3163/18-ц (22ц/818/1516/20) та ухвалою від 09 липня 2020 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, рішення суду в оскаржуваній частині - скасувати.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що відповідач тривалий час умисно ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, що є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6, том 1).

Шлюб між сторонами розірвано 10 грудня 2008 року (а. с. 5, том 1).

Як вбачається з висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 10 липня 2012 року № 238 щодо порядку участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 у ході засідання комісії стало відомо, що батько не виявляв та не виявляє бажання спілкуватися з дитиною та допомагати, усі зустрічі з дитиною відбуваються за ініціативою матері. Однак, батько від утримання та виховання свого сина не відмовляється, він працює і має можливість допомагати дитині (а. с. 11, том 1).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 липня 2012 року надано дозвіл на виїзд за кордон ОСОБА_3 без згоди батька на період до досягнення повноліття; зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 у спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його виховання; встановлено порядок спілкування ОСОБА_2 з сином: два вихідних на місяць з 12-00 год. до 15-00 год. у присутності матері в першу та третю неділю місяця (а. с. 56-58, том 1).

24 листопада 2012 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_4 , від якого вони мають спільну дочку ОСОБА_6 (а. с. 14, том 1).

Малолітній ОСОБА_3 зареєстрований разом з матір`ю та сім`єю її другого чоловіка ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 з 09 липня 2013 року, що підтверджується довідкою дільниці №20 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 21 травня 2018 року (а. с. 9, том 1).

З характеристик, наданих ОСОБА_1 директором Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 151 Харківської міської ради Харківської області, класним керівником сина, та довідок від 12 лютого 2019 року № 118/02-10/19, 23 вересня 2019 року № 656/02-10/19 вбачається, що ОСОБА_1 приділяє багато уваги вихованню та розвитку сина ОСОБА_3 , підтримує контакт з вчителями, натомість батько не бере участь у вихованні і матеріальному забезпеченні дитини, обов`язки батька сумлінно виконує вітчим ОСОБА_3 - ОСОБА_4 . З квітня 2018 року батько дитини, як і раніше, не цікавився його навчанням, розвитком, досягненнями та станом, не підтримував контактів з вчителями та класним керівником, не звертався за інформацією про свого сина до школи ані усно, ані письмово (а. с. 12, 105, 148, 149, том 1).

Як вбачається з довідок Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська дитяча поліклініка №12» від 04 квітня 2018 року, від 01 березня 2019 року, 26 вересня 2019 року дитина ОСОБА_3 перебуває під наглядом фахівців поліклініки, догляд забезпечує його мати ОСОБА_1 , батько за медичною допомогою з приводу сина не звертався (а. с. 13, 106, 150, том 1).

Разом з тим, листом від 26 квітня 2013 року №744 Комунальний заклад охорони здоров`я «Харківська міська дитяча поліклініка №12» повідомляв ОСОБА_2 про стан здоров`я його сина ОСОБА_3 на його звернення (а. с. 59, том 1).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 грудня 2012 року до повноліття ОСОБА_3 або зміни матеріального становища сторін (а. с. 7-8, том 1).

Як вбачається з розрахунків заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання сина станом на 01 березня 2018 року вона складала 66 867,13 грн, станом на 17 жовтня 2019 року - 103 811,48 грн (а. с. 10, 151, том 1).

ОСОБА_2 надано копії квитанцій електронних переказів від 18 квітня 2013 року на суму 301,00 гривня, 21 травня 2013 року - 303,00 гривні (повернута переказом від 26 червня 2013 року); 12 червня 2013 року - 302,00 гривні (повернута переказом від 24 липня 2013 року); 26 листопада 2013 року - 381,00 гривня (повернута переказом від 14 лютого 2014 року); 25 березня 2014 року - 383,00 гривні (повернута переказом від 28 травня 2014 року) (а. с. 49-51, том 1). У вказаних квитанціях прізвище адресата зазначено « ОСОБА_1 » без імені, по батькові, не зазначено адресу отримувача та не вказано призначення платежу.

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звертався до начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою щодо роз`яснення порядку погашення заборгованості з виплати аліментів, а саме, чи має він можливість погасити її частинами, а також, чи має він можливість сплачувати аліменти через орган державної виконавчої служби (а. с. 53-55, том 1).

Як вбачається з наданих ОСОБА_2 копій квитанцій, ним перераховано на рахунок Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області аліменти на утримання ОСОБА_3 за період з квітня 2018 року по жовтень 2019 року у розмірі по 200,00 грн на місяць (а. с. 160 - 166, том 1).

Однак, виконавче провадження № 37172517 з примусового виконання виконавчого листа № 2020/10445/12, виданого 13 березня 2013 року Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, з 21 травня 2019 року перебуває на виконанні у державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а. с. 175-178, том 1).

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача. Протягом п`яти років два-три рази на місяць в парку «Металіст» ОСОБА_2 передавав гроші позивачці на утримання свого сина ОСОБА_3 у розмірі 300 - 400 грн. Вона була присутня лише один раз при передачі грошей. Щодо інших випадків знає зі слів свого брата.

У квітні та травні 2018 року ОСОБА_2 звертався до начальника Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради із заявами щодо забезпечення його права на спілкування з сином та ініціювання питання щодо притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за невиконання рішення суду, на які отримав відповіді від 10 травня 2018 року, в якій вказано, що ним не зазначено адресу та засоби зв`язку з ОСОБА_1 , та від 08 червня 2018 року, в якій вказано, що ОСОБА_1 для проведення бесіди не з`явилась, і роз`яснено йому право на звернення до суду (а. с. 60-66, том 1). 12 червня 2018 року спеціалістами Служби проведено з ОСОБА_1 профілактичну бесіду про недопущення порушень прав та інтересів малолітнього ОСОБА_3 , під час якої вона пояснила, що не заперечує проти спілкування батька з сином, але батько не з`являється, аліменти не сплачує (а. с. 152-153, том 1). У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до начальника Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з аналогічною заявою (а. с. 183, том 1).

Як вбачається з висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 648 від 09 жовтня 2018 року визнано за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 85-87, том 1).

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що він уклав шлюб з позивачкою. Від шлюбу є спільна дитина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 він виховує з дитинства, називає і вважає його своїм сином. Також і ОСОБА_3 називає його батьком. Рідний батько у вихованні дитини участі не приймав. Будь-яких перешкод у зустрічі ОСОБА_3 з його рідним батьком ОСОБА_1 не вчиняла.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції неповнолітній ОСОБА_3 пояснив, що ОСОБА_2 не пам`ятає, оскільки він не бере участі в його житті і не цікавиться ним. Під час розгляду справи погодився на зустріч з батьком, але після зустрічі зрозумів, що він є чужою для нього людиною, яку він не знає та з яким нема про що спілкуватись. Вважає та називає своїм батьком ОСОБА_4 , який його виховує. Мати будь-яким чином не перешкоджала та не забороняла його зустрічі з ОСОБА_2 , але останній сам того не бажав. Просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав. Бажає змінити прізвище, оскільки вся його родина: мати, батько та сестра « ОСОБА_12 ».

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина, суд першої інстанції виходив з доведеності його умисного, винного ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, та наявності підстав для позбавлення його батьківських прав.

Однак, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачкою не доведено.

Також, колегія суддів враховує звернення ОСОБА_2 до закладу освіти сина, закладу охорони здоров`я, де ОСОБА_3 перебуває на обліку, органу опіки та піклування щодо сприяння йому у реалізації своїх батьківських обов`язків, що свідчить про те, що він не має наміру умисно ухилятися від виконання своїх обов`язків щодо сина.

В суді апеляційної інстанції позивачка наполягала на тому, що відповідача необхідно позбавити батьківських прав, оскільки він навіть після ухвалення судового рішення належного піклування дитині не приділяє. Крім того, у неї нова сім`я. Її чоловік дбає про її сина.

В свою чергу відповідач в суді апеляційної інстанції пояснив, що він бажає приймати участь у вихованні дитини, однак, позивачка чинить йому в цьому перешкоди. У зв`язку з чим він неодноразово звертався як до органу опіки та піклування, так і до суду з цим питанням. Судовим рішенням визначено порядок його спілкування з дитиною, однак позивачка в цьому йому заважає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції бере до уваги прагнення відповідача відновити спілкування з сином, усвідомлення своєї недостатньої участі у житті дитини, бажання та намагання змінити свою поведінку, та вважає за необхідне, керуючись якнайкращими інтересами дитини, надати можливість батьку та сину налагодити їх родинні стосунки.

Посиланням позивачки щодо того, що дитина не бажає спілкування з батьком, яке завдає йому моральної травми, та відповідним поясненням малолітнього ОСОБА_3 у судовому засіданні суду першої інстанції судова колегія не надає першочергового значення, враховуючи вік дитини, тривалу відсутність у нього контактів з батьком та неприязний характер стосунків між сторонами у справі.

З аналізу обставин справи судова колегія дійшла висновку, що належних і допустимих доказів винного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, ОСОБА_1 не надано.

Факт стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини сам по собі не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню сина, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина, однак вживає заходів щодо її погашення.

Наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Зазначене відповідає висновку, викладеному Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 05 березня 2018 року, справа № 523/20084/14-ц, провадження № 61-4802св18; від 25 жовтня 2018 року, справа № 522/7992/15-ц, провадження № 61-30611св18; від 16 січня 2019 року, справа № 199/5032/16-ц, провадження № 61-33806св18; від 28 березня 2019 року, справа № 559/1553/16-ц, провадження № 61-2322св19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2019 року, справа №317/4102/17, провадження №61-7875св19; від 19 вересня 2019 року, справа № 459/1736/16-ц, провадження № 61-33492св18.

Також, судова колегія не бере до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки у ньому не наведено обґрунтованих мотивів необхідності позбавлення відповідача батьківських прав, та зазначений висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на відповідача як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов`язків, не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дитини, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ, та не стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків.

Разом з тим, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Хоча винного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків немає, судова колегія вважає за доцільне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , поклавши на Службу у справах дітей Слобідського районного управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків в інтересах дитини, враховуючи складну ситуацію, яка склалася між сторонами.

У разі небажання відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивачка не позбавлена права повторно звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду в частині задоволення позову підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо сина ОСОБА_3 та попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина з покладенням на орган опіки та піклування контролю за виконанням ним своїх обов`язків.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та не переглядалося.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, судовий збір за її подання у розмірі 1057,20 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на його користь.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2019 року в оскаржуваній частині - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Слобідського районного управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та зміну прізвища дитини - залишити без задоволення.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , поклавши на Службу у справах дітей Слобідського районного управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та не переглядалося.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1057,20 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2020 року.