ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5437/20 Справа № 186/1664/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Янжула С. А. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 20 січня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди (індексу інфляції) та процентів від простроченої суми в частині розподілу судових витрат,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, в обґрунтування якого посилався на те, що 30 березня 2010 року Відділ державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції відкрив виконавче провадження № 18323027 з виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на його користь суми боргу в розмірі 15 375 грн.

Грошові кошти в сумі 753,86 грн з ОСОБА_1 були стягнуті та перераховані на його користь у грудні 2013 року в рахунок повернення боргу, який повинен був повернутий ОСОБА_1 у грудні 2007 року, та залишок боргу (прострочена сума) станом на 01 січня 2014 року склав 6 151,53 грн.

В договорі позики від 20 жовтня 2007 року в пунктах 1, 2 визначено строк, а саме: «Позичальник зобов`язується повернути суму позики в установлений договором строк до 20 грудня 2007 року», пункт 6 договору позики від 20 жовтня 2007 року «У випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також десять процентів від простроченої суми».

Посилаючись на те, що у зв`язку з несвоєчасним поверненням боргу йому спричинена майнова шкода, яка згідно з діючим законодавством виражається в сумі заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення з повернення боргу та процентів від простроченої суми у розмірі 10 %, а тому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь майнову шкоду, спричинену в результаті несвоєчасного повернення позики, в загальному розмір 6 281,81 грн, з яких: інфляційне збільшення 2 946,72 грн та 10 % від простроченої суми 3 335,09 грн.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 20 січня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок заборгованості за відсотками від простроченої суми в розмірі 3 335,09 грн та інфляційне збільшення в розмірі 2 946,72 грн, а всього стягнуто 6 281,81 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у позовних вимогах ОСОБА_2 в повному обсязі.

03 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву про розрахунок судових витрат, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги у загальному розмірі 2 175,96 грн.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 20 січня 2017 року залишено без змін.

В мотивувальній частині ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року зазначено, що заява ОСОБА_2 про розрахунок судових витрат та стягнення з ОСОБА_1 2.220 грн 96 коп. задоволенню не підлягає, оскільки судові витрати за наслідками розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції не розподілялись.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просив змінити ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року, стягнувши з ОСОБА_1 на його користь судові витрати в розмірі 2 220,96 грн, в іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала суду апеляційної інстанції в частині відмови в стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат постановлена з порушенням норм процесуального права, зокрема помилково не вирішено питання щодо витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту, добові та компенсація за відрив від звичайних занять.

Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково; ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат скасовано, справу в цій частині направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно матеріалам справи, 20 січня 2017 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області ухвалено рішення у зазначеній справі, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок заборгованості за відсотками від простроченої суми в розмірі 3 335,09 грн та інфляційне збільшення в розмірі 2 946,72 грн, а всього стягнуто 6 281,81 грн. Вирішено компенсувати за рахунок держави ОСОБА_2 витрати на сплату судового збору в розмірі 551,20 грн.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у позовних вимогах ОСОБА_2 в повному обсязі.

У жовтні 2017 року, на стадії апеляційного провадження по справі, позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву про розрахунок судових витрат, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту у зв`язку з розглядом справи у розмірі 591,20 грн, а також добові у зв`язку з переїздом до іншого населеного пункту 16.05.2017 року та 03.10.2017 року у розмірі 1 280,00 грн; компенсацію за відрив від звичайних занять 16.05.2017 року та 03.10.2017 року в розмірі 304,76 грн (а.с.110).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 138 ЦПК України, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Отже, враховуючи положення зазначеної норми, вимоги ОСОБА_3 про стягнення на його користь витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту у зв`язку з розглядом справи у розмірі 591,20 грн, а також добових у зв`язку з переїздом до іншого населеного пункту 16.05.2017 року та 03.10.2017 року у розмірі 1 280,00 грн задоволенню не підлягають, оскільки такі витрати покладаються на сторони.

Щодо вимог ОСОБА_2 про компенсацію йому судових витрат за відрив від звичайних занять, що пов`язаний з явкою до суду по справі 16.05.2017 року та 03.10.2017 року слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог статті 79 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час розгляду апеляційної скарги апеляційною інстанцією, судові витрати складалися з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належали, зокрема, витрати, що пов`язані з явкою до суду.

Відповідно до чинних положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Таким чином, на теперішній час витрати сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду виключені з переліку судових витрат.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.2,3 ст.138 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», згідно якої сума компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять обчислюється пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати його розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач є пенсіонером, судове засідання у справі відбулося 16 травня 2017 року (18 хвилин, а.с.83); 03 жовтня 2017 року судове засідання у справі було відкладено (а.с.107); а також те, що згідно квитків на міський транспорт з маршрутом Павлоград-Дніпро та Дніпро-Павлоград в день призначених засідань, позивач витратив в цілому три години часу в дорозі (а.с.111-113), колегія суддів приходить до висновку, що обґрунтованим розміром компенсації є 63,96 гривень, згідно розрахунку (3 години 18 хвилин - час позивача у дорозі до суду та час проведеного судового засідання) х 19 грн 34 коп - мінімальна погодинна оплата праці, встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» станом на 01 січня 2017 року).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до висновку МСЕК від 01 листопада 2001 року ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи по трудовому каліцтву безстроково.

Згідно з п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що витрати ОСОБА_2 за відрив від звичайних занять, що пов`язаний з явкою до суду по справі 16.05.2017 року та 03.10.2017 року у розмірі 63,96 грн не можуть бути компенсовані йому за рахунок ОСОБА_1 за аналогією закону, так як останній звільнений від сплати судового збору відповідно до п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Також, згідно змісту ч.3 ст.133 ЦПК України витрати сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду не входять до переліку судових витрат, а тому не можуть бути компенсовані за рахунок держави відповідно до порядку, визначеного Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави».

Керуючись ст.ст. 133, 138, 141, 367, 368, 374, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

М.О.Макаров