Справа № 147/1055/19
Провадження № 22-ц/801/601/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дудіков А. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2020 рокуСправа № 147/1055/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці цивільну справу № 147/1055/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 10 січня 2020 року, повний текст якого складено того ж дня, ухвалене у складі судді Дудікова А.В.,

встановив:

У вересні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05 травня 2012 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 20000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач погодився, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг у «ПриватБанку, «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 та «Тарифами Банку», розміщеними на сайті банку www.privatbank.com.ua., складає між ним та банком Договір про надання кредиту. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 31 серпня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 1285504,46 грн, яка складається з 19220,00 грн заборгованість за кредитом, 1260684,46 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 5600 грн заборгованість за пенею та комісією.

З урахуванням того, що законодавством не обмежено право позикодавця вимагати повернення будь-якої частини суми в межах наявної заборгованості, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 124832,88 грн, з яких 19220,00 грн заборгованість за кредитом; 105612,88 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 05 травня 2012 року по 30 жовтня 2016 року.

Заочним рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 10 січня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 05 травня 2012 року в розмірі 19220,00 грн та судовий збір в сумі 295,83 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи вимоги в частині стягнення кредитної заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти банку у встановленому порядку не повернуті, а тому з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за кредитом в розмірі 19220,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах даної справи Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містять підпису позичальника, обґрунтовані підтвердження прийняття відповідачем саме цих конкретних умов позивачем не доведено, а тому такі умови не можуть бути визнані частиною кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви, а також не можуть вважатися типовою формою договору, що унеможливлює застосування ст. 634 ЦК України. Обов`язок позичальника сплачувати проценти за користування кредитом та процентна ставка, не передбачені у анкеті-заяві від 05 травня 2012 року. Погодження сторонами у письмовому вигляді ціни договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами не доведено, в зв`язку з чим правові підстави для стягнення процентів на користь позивача відсутні.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення процентів скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви від 05 травня 2012 року, в якій позичальник висловив згоду з формою договору та його умовами. Укладений між сторонами договір є договором приєднання, умови якого встановлені банком у формулярах: Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифах банку, до якого інша сторона може лише приєднатися. Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення процентів суперечить вимогам законодавства, які встановлюють принцип платності кредитного договору і завдає істотної шкоди усім споживачам банківських послуг. Посилання суду першої інстанції на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 є безпідставним оскільки обставини справи, за яких Верховний Суд дійшов такого висновку не є тотожними обставинам у цій справі. Підтвердженням приєднання відповідача до умов договору є користування картковим рахунком та використання кредитних коштів.

До апеляційної скарги банком додано довідку про умови кредитування та сукупну вартість споживчого кредиту ПриватБанку, довідку про видані на ім`я ОСОБА_1 кредитні картки та виписку по рахунку за період з 22 січня 2015 року по 17 жовтня 2019 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та ухвалою від 02 березня 2020 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

На підставі розпорядження керівника апарату Вінницького апеляційного суду від 06 квітня 2020 року проведено повторний автоматизовний розподіл судової справи між суддями в частині заміни судді Сопруна В.В. Визначено нового суддю у складі колегії Войтка Ю.Б.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надійшов.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту не оскаржується, та переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині вимог про відмову задоволенні позову щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до частин першої - п`ятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що 05 травня 2012 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» (а.с. 9).

Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Також підписуючи заяву, відповідач підтвердив, що ознайомлений і згоден з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення у письмовому вигляді. Умови і правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті www.privatbank.com.ua. Зобов`язався виконувати вимоги Умов і правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися із їх змінами на сайті ПриватБанку.

До анкети-заяви позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» : «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CОNTRACT», «Універсальна GOLD» (а.с. 10), а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256 (а.с. 11-34).

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань з кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 31 серпня 2019 року становить 1285504,46 грн, та складається з 19220,00 грн заборгованість за кредитом, 1260684,46 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 5600 грн заборгованість за пенею та комісією.

Сума до стягнення 124832,88 грн, з яких 19220,00 грн заборгованість за кредитом; 105612,88 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 05 травня 2012 року по 30 жовтня 2016 року.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК),

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

05 травня 2012 року позичальником ОСОБА_2 було підписано лише анкету-заяву про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку», в якій відсутні відомості щодо домовленості сторін про термін повернення кредиту, вид кредитної картки та її номер, розмір та підстави для нарахування відсотків, комісій, штрафу та пені.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 травня 2012 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» : «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CОNTRACT», «Універсальна GOLD», а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256.

Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», доданий позивачем до позовної заяви, не є належним доказом погоджених сторонами умов кредитного договору, оскільки в ньому зазначена загальна інформація щодо усіх типів кредитних карт «Універсальна», з наданого документа неможливо встановити який вид кредитної картки і які тарифи були погоджені ОСОБА_2 при підписанні анкети-заяви. Такий Витяг не підписаний позичальником.

Крім іншого витяг з Тарифів, доданих позивачем до позовної заяви, містить інформацію щодо зміни тарифних планів з 01 січня 2013 року, та зміни процентних ставок з 01 вересня 2014 року та з 01 квітня 2015 року, яка не могла існувати станом на день підписання анкети-заяви 05 травня 2012 року.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом на підтвердження таких обставин бути не може.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

N 15-рп/2011 суд зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Отже, суд першої інстанції з урахуванням обставин справи дійшов правильного висновку, що за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256 та погодження сторонами плати за кредит у вигляді сплати процентів, такі умови не можуть бути визнані складовою частиною спірного кредитного договору, а тому право банку здійснювати відповідні нарахування та обов`язок позичальника по їх сплаті не доведено.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність застосування цього правового висновку до спірних правовідносин є необгрунтованими та не відповідають вимогам ч.4 ст. 263 ЦПК України.

Додані позивачем до апеляційної скарги нові докази: довідка про умови кредитування та сукупну вартість споживчого кредиту, довідка про видані на ім`я ОСОБА_1 кредитні картки та виписка по рахунку за період з 22 січня 2015 року по 17 жовтня 2019 року відповідно до 3 ст. 367 ЦПК України не приймаються колегією суддів, оскільки не були подані до суду першої інстанції, доказів неподання їх до суду першої інстанції з поважних причин не надано. Водночас саме на позивача покладено обов`язок доказування обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги та подання всіх наявних у нього доказів у строки, встановлені статтею 83 ЦПК України.

Позивачем є юридична особа - банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, що вказує на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 12 ЦПК України), та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись з позовом, позивач, користуючись своїм правом самостійно визначив перелік доказів на підтвердження своїх позовних вимог: розрахунок заборгованості, копія анкети-заяви позичальника, витяг з «Тарифів банку», Витяг з «Умов та правил банківських послуг», копія документа, що посвідчує особу відповідача.

Надані позивачем до суду першої інстанції документи на підтвердження своїх вимог були повно та всебічно досліджені місцевим судом, їм надана відповідна правова оцінка.

На суд не покладається обов`язок за власною ініціативою витребовування тих доказів, обов`язок подання яких покладено на позивача.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що згідно з довідкою про умови кредитування ПриватБанку та сукупну вартість споживчого кредиту від 05 травня 2012 року, яка підписана ОСОБА_2 , доданою до апеляційної скарги, позичальнику видано кредит на споживчі цілі придбання товару в сумі 8560, 32 грн, встановлено річну процентну ставку, яка нараховується на залишок заборгованості 0,12 %, погашення кредиту повинно здійснюватися шляхом внесення щомісячних ануїтетних платежів в розмірі 856,51 грн, протягом 10 місяців строком до 04 березня 2013 року з «15» по «19» число кожного місяця починаючи з 15 червня 2012 року, встановлено пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочення, але не менше 1 грн у випадку несвоєчасного заборгованості по кредиту.

Разом з тим у поданих банком до суду першої інстанції на підтвердження своїх вимог доказах, а саме Витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витязі з Умов і правил надання банківських послуг такі умови кредитування відсутні, жодна із зазначених процентних ставок та розміру пені, які передбачені у довідці про умови кредитування, не передбачені у Витязі з Тарифів.

Позивач обґрунтовував вимоги укладенням кредитного договору, згідно з яким банком надано кредит у розмірі 20000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, на підтвердження чого було надано розрахунок заборгованості, згідно з яким саме із зобов`язання за тілом кредиту у розмірі 20000 грн нарахована заборгованість відповідачу.

Тобто банк не обґрунтовував свої вимоги укладенням споживчого кредиту, на суму 8560,32 грн, погашення якого повинно здійснюватися відповідно до встановленого графіку платежів рівними платежами з нарахуванням відсотків на залишок заборгованості, з кінцевим строком його повернення.

Також надана до апеляційної скарги виписка за рахунком не може бути прийнята до уваги з підстав, що період, за який вона сформована, починається з 22 січня 2015 року, тоді як банк пред`явив вимоги про стягнення заборгованості починаючи з 05 травня 2012 року.

Отже, додані до апеляційної скарги докази є новими доказами, якими позивач свої вимоги до ОСОБА_2 не обґрунтовував і не підтверджують, що обставини, на підтвердження яких вони додані, виникли з одних і тих самих правовідносин.

За таких обставин, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за процентами за користування кредитом.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 10 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник