Ухвала

30 березня 2020 року

місто Київ

справа № 192/112/15-ц

провадження № 61-5511ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року у складі судді Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним заповіту від 29 листопада 2007 року, посвідченого секретарем Микільської сільської ради.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту залишено без розгляду.

Позов залишено без розгляду у зв`язку з поданням адвокатом Мульком Анатолієм Володимировичем такої заяви. Судом першої інстанції встановлено, що адвокат Мулько А. В. представляє інтереси позивача на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 26 листопада 2014 року, в якій зазначене право на подання від імені довірителя заяви про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року відмолено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження у зв`язку зі спливом одного року з дня складання повного тексту судового рішення.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року відмолено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року.

Таке судове рішення мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції раніше відмовив ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на те саме рішення суду першої інстанції, а тому відповідно до пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України у відкритті апеляційного провадження необхідно відмовити.

20 березня 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції, якою залишено позов ОСОБА_1 без розгляду, та ухвалу апеляційної інстанції від 20 лютого 2020 року, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Заявник просив скасувати зазначені рішення, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року у справі № 192/112/15-ц.

Касаційна скарга в частині оскарження ухвали суду апеляційної інстанції обґрунтовувалася тим, що суд апеляційної інстанції своїм рішенням унеможливив реалізацію позивачем наданих йому процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Оскаржуване рішення не містить оцінки доказів поданих позивачем. Суд апеляційної інстанції обмежився лише стислим викладом обставин справи, не обґрунтував своє рішення, яке ухвалено без посилань на норми матеріального права, таке рішення не містить мотивів його прийняття.

На переконання заявника, суд апеляційної інстанції не врахував та не надав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_1 є людиною похилого віку, юридично необізнаною, йому не відомо про Єдиний державний реєстр судових рішень.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи 20 грудня 2019 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року, роз`яснив заявнику, що залишення судом першої інстанції його позову без розгляду не позбавляє права на повторне звернення до суду із таким позовом.

Проте, ОСОБА_1 27 січня 2020 року повторно звертається до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Відмова у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України є безумовною, оскільки положення процесуального Кодексу не містить винятків та обставин, за наявності яких суд апеляційної інстанції наділений правом на відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка попередньо зверталася із такою скаргою на це саме рішення.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що апеляційна скарга подана повторно особою на таке саме судове рішення, не вправі враховувати зазначені заявником обставини повторного апеляційного оскарження, навіть якщо такі обставини є дійсними та об`єктивними, оскільки таке не має правового значення.

Отже доводи касаційної скарги, що ухвала суду апеляційної інстанції не вмотивована та не містить оцінки доказів, поданих заявник, не ґрунтуються на вимогах норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції унеможливив реалізацію заявником його процесуальних прав та обов`язків, Верховним Судом відхиляються, оскільки суд апеляційної інстанції в ухвалі від 20 грудня 2019 року роз`яснив заявнику, що залишення позову без розгляду не позбавляє його права на повторне звернення до суду, що відповідає частині другій статті 257 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 повторно звернувся із апеляційною скаргою на те саме рішення суду першої інстанції - ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року, правомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 358 ЦПК України.

У таких висновках Верховний Суд врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 816/1310/16 (провадження № К/9901/52721/18), відповідно до яких положення процесуального права щодо відмови судом апеляційної інстанції у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення, є чіткими, які не викликають множинного розуміння, такі норми не підлягають обмеженню в застосуванні.

Також, оцінюючи правову природу ухвали про залишення позову без розгляду, Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 800/98/17 (провадження № 11-1197заі19). Відповідно до цього висновку постановлення судом рішення про залишення позову без розгляду не перешкоджає повторному зверненню до суду після усунення підстав, які не були враховані судом при постановленні такої ухвали, тому її не можна вважати судовим рішенням, яким закінчено розгляд справи.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко