Номер провадження: 22-ц/813/5342/20
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2020 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 січня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про розподіл судових витрат (одноособово суддя Чернявська Л.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування заповіту,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

20.07.2018 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулись із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування заповіту ОСОБА_4 , посвідченого державним нотаріусом першої Одеської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-3261 від 14.10.2000 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.08.2018 року відкрито провадження у справі, частково задоволено заяву позивачів про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, задоволено заяву про витребування у приватного нотаріуса копії спадкової справи №4/2018 щодо майна померлого ОСОБА_4

02.07.2019 року представник позивачки ОСОБА_2 звернулась із заявою про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.08.2019 року позов ОСОБА_2 залишений без розгляду.

06.12.2019 року позивачка ОСОБА_3 звернулась із заявою про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.12.2019 року позов ОСОБА_3 залишений без розгляду.

16.12.2019 року представник відповідача Верещагіної Н.В. звернувся із заявою про розподіл судових витрат і стягнення з позивачів на користь відповідачки витрат на правову допомогу, яка обґрунтована наступним.

На підставі ухвал суду від 15.08.2019 року та від 06.12.2019 року позовні заяви позивачів залишені без розгляду. Відповідачка понесла витрати на правову допомогу, розмір яких становить 26 000 гривень, що підтверджується договором про надання правової допомоги б/н від 22.08.2018 року, актом виконаних робіт та розрахунком судових витрат від 28.11.2018 року.

У запереченнях на заяву про стягнення судових витрат ОСОБА_2 просила заяву залишити без розгляду, а ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні заяви.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.01.2020 року заяву представника ОСОБА_1 про розподіл судових витрат залишено без задоволення.

ОСОБА_1 не погодилась із ухвалою суду від 09.01.2020 року і в особі представника подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу про задоволення заяви, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та процесуального права.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 зазначає:

Відмовляючи у стягненні судових витрат, суд послався на ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вказавши, що Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 269 рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України), а у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд має виходити з критерію реальності витрат та критерію розумності їх розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Такі ж самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи витрати на підставі ст. 41 конвенції, зокрема, у рішеннях: від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п.80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна та інших проти України» (пп.3436), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п.95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими (необхідними), а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначив, що не надані належні та допустимі докази щодо необґрунтованих дій позивача в ході розгляду справи, оскільки з`ясовувались обставини справи та підстави звернення до суду із позовом, крім того, суд послався на те, що не надані докази понесення витрат у розмірі 26 000 гривень.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно- правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Матеріали справи містять: договір про надання правової допомоги від 22.08.2018 року; попередній орієнтований розрахунок судових витрат від 28.11.2018 року; акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 28.11.2018 року, при цьому, акт виконаних робіт містить детальний опис виконаних робіт, а також відомості про те, що послуги сплачені в повному обсязі.

Відповідачка вважає, що необґрунтовані дії позивачів полягають у наступному: в липні 2018 року позивачі звернулися із позовом з підстав передбачених ч. 2 ст. 1257 ЦК України, а 06.02.2019 року змінили підставу позову на ч. 1 ст. 1257 ЦК України; після зміни підстав позову, позивачі подали заяву про забезпечення позову шляхом призначення почеркознавчої експертизи з обґрунтуванням необхідності встановити чи було волевиявлення заповідача вільним і відповідало його волі, тобто встановити підстави передбачені ч. 2 ст. 1257 ЦК України; позивачі, починаючи із першого підготовчого засідання чинили дії щодо затягування процесу, про що неодноразово заявлялося у запереченнях щодо відкладення розгляду справи.

Вказані дії призвели до порушення прав та інтересів відповідачки, оскільки вона не може оформити спадщину через затягування судових процесів саме позивачами.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не скористались правом надати відзив, пояснення або запереченя на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 26 000 гривень виходив з того, що суду не надані належні та допустимі докази щодо необґрунтованих дій позивачів під час розгляду справи, крім того, не надано доказів, що витрати понесені у розмірі 26 000 гривень (а.с.57,58).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача (ч.5 ст. 142 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається наступне.

20.07.2018 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулись із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування заповіту ОСОБА_4 , посвідченого державним нотаріусом першої Одеської державної нотаріальної контори 14.10.2000 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.08.2018 року у справі відкрито провадження, задоволені заяви позивачів про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно і витребування копія спадкової справи №4/2018 щодо майна померлого ОСОБА_4 (а.с. 2-5,49-50, т. 1).

22.08.2018 року між адвокатом Григор`євим В . В . і відповідачкою ОСОБА_1 укладено договір б/н про надання правової допомоги, на підставі якого видано ордер серії ОД №299641 від 10.09.2018 року (а.с.1434,144 т.1).

29.11.2018 року суд задовольнив клопотання позивачів про виклик та допит у суді свідків, а також про витребування з першої Одеської державної нотаріальної контори документів, які стали підставою для складання заповіту (а.с.155,156,63,164 т.1).

29.11.2018 року представник відповідачки подав клопотання про забезпечення судових витрат у розмірі 26 000 гривень, до якого додав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги б/н від 22.08.2018 року, у задоволенні якого, на підставі ухвали від 29.11.2019 року, суд першої інстанції відмовив (а.с.157-160,165 т.1).

06.02.2019 року, позивачі, у порядку ст. 49 ч.3 ЦПК України, змінили підстави позову (а.с.179-182 т.1).

06.02.2019 року задоволено заяву представника позивачки ОСОБА_2 про витребування з Одеського державного нотаріального архіву копії документів, які стали підставою для посвідчення 14.10.2000 року заповіту від імені ОСОБА_4 , які отримані судом 11.02.2019 року та 18.03.2019 року (а.с.185, 189-193, 195-199 т.1).

17.05.2019 року і 05.06.2019 року представник позивачки ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення доказів шляхом призначення почеркознавчої експертизи і долучення доказів для проведення експертизи та витребування доказів для проведення експертизи (а.с.202-207, 216-231 т.1).

Ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2019 року заяву про забезпечення доказів від 17.05.2019 року залишено без розгляду і відмовлено у задоволенні клопотання про призначення експертизи (а.с.242-244 т.1).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.06.2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді Чернявській Л.М. (а.с..1,2,5,9-11 т.20

02.07.2019 року представник позивачки ОСОБА_2 , а 05.12.2019 року позивачка ОСОБА_3 звернулись із заявами про залишення позовів без розгляду, зазначаючи, що позов заявлений до належного відповідача, при цьому, позивачка ОСОБА_3 вказала, що ОСОБА_2 у жовтні 2019 року повторно звернулась із позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним (а.с.14,29 т.2).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.10.2019 року, відкрито провадження у справі №522/15437/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування заповіту, справу призначено до розгляду у загальному порядку з проведенням підготовчого засідання 11.11.2019 року (а.с. 78-80 т. 2).

Ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 15.08.2019 року та від 06.12.2019 року задоволені заяви представника позивачки ОСОБА_2 і позивачки ОСОБА_3 про залишення позовних заяв без розгляду (а.с.14,23,29,32 т.2).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2019 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову (а.с. 41, т. 2).

16.12.2019 року представник ОСОБА_1 звернувся із заявою про розподіл судових витрат, яку обґрунтовано тим, що позовна заява залишена без розгляду, і, на підставі ч.ч.5,6 ст. 142 ЦПК України, відповідачка має право на відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 26 000 гривень, які підтверджуються договором про надання правової допомоги від 22.08.2018 року, актом виконаних робіт від 28.11.2018 року та розрахунком судових витрат від 28.11.2018 року (а.с. 38, т. 2).

Заява представника ОСОБА_1 від 16.12.2019 року про стягнення судових витрат у зв`язку із залишенням позовної заяви без розгляду не містить обґрунтувань в чому полягають необґрунтовані дії позивачок.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ст. 133 ЦПК України).

У розумінні ч.5 ст. 142 ЦПК України, відповідач, у разі залишення позову без розгляду, має право на відшкодування витрат, пов`язаних із розглядом справи (витрат на професійну правничу допомогу) лише при доведенні, що дії позивачів були необґрунтованими.

Залишення заяви без розгляду, на підставі заяви позивача, це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія є диспозитивним правом позивача, яке передбачене нормами ЦПК України, при цьому, суд не зобов`язаний перевіряти підстави подання такої заяви.

Саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, оскільки це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами процесуального права, яке не містить обмежень в його реалізації.

Звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Для стягнення компенсації здійснених витрат, пов`язаних з розглядом справи, з підстав ч. 5 ст. 142 ЦПК України, відповідачці, згідно з процесуальним обов`язком доказування, необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивачок були ними здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяли позивачки недобросовісно; чи систематично протидіяли правильному та швидкому вирішенню спору; чи мали на меті недобросовісні дії позивачок протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідачки; чи були дії позивачок умисні та який ступінь їхньої вини й чим це підтверджується.

При цьому, із заяви представника відповідачки вбачається, що єдине, на що він посилається у заяві про компенсацію судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, це те, що позовна заява, на підставі заяв позивачок, залишена без розгляду, а також, що витрати відповідачки на правничу допомогу склали 26 000 гривень (а.с.38,38 зворот т.2).

Тобто заява взагалі не містить доводів і доказів необґрунтованості дій позивачок.

Зважаючи на те, що заява представника відповідачки Верещагіної Н.В. від 16.12.2019 року про стягнення судових витрат не містить обґрунтувань в чому полягали необґрунтовані дії позивачок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність підстав для стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Правильним є і висновок суду в частині того, що не надано доказів понесення витрат саме у розмірі 26 000 гривень.

Обов`язком сторін у цивільному процесі є доведення тих обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Необхідною умовою для стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Договір про надання правової допомоги б/н від 22.08.2018 року, укладений між адвокатом Григор`євим В.В. та відповідачкою ОСОБА_1 , не зазначає судових витрат на професійну правчину допомогу (а.с. 142,142 зворот, т. 1).

В матеріалах справи наявний акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № б/н від 22.08.2018 року від 28.11.2018 року, який зазначає деталізацію робіт, витрачений час та їх вартість.

Разом з тим, докази фактичного понесення ОСОБА_1 витрат на правову допомогу (їх оплати) у розмірі 26 000 гривень (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо), матеріали справи не містять.

Доводи представника відповідачки у скарзі про те, що: відмовляючи у задоволенні заяви, суд послався на практику Європейського суду з прав людини (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України і рішення у справі «Lavents v. Latvia») про те, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим, а також, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір, однак, такі ж самі критерії ЄСПЛ застосовує, присуджуючи витрати на підставі ст. 41 конвенції, зокрема, у рішеннях: від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п.80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна та інших проти України» (пп. 3436), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п.95), зазначаючи, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими (необхідними), а їх розмір обґрунтованим; розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю, суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта; матеріали справи містять належні докази, зокрема, договір про надання правової допомоги від 22.08.2018 року, попередній орієнтований розрахунок судових витрат від 28.11.2018 року, акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 28.11.2018 року, який зазначає детальний опис виконаних робіт, а також відомості про те, що послуги сплачені в повному обсязі; відповідачка вважає, що необґрунтовані дії позивачів полягають в тому, що, у липні 2018 року позивачі звернулися із позовом з підстав передбачених ч. 2 ст. 1257 ЦК України, а 06.02.2019 року змінили підставу позову на ч. 1 ст. 1257 ЦК України, після чого подали заяву про забезпечення позову шляхом призначення почеркознавчої експертизи з обґрунтуванням необхідності встановити чи було волевиявлення заповідача вільним і відповідало його волі (тобто встановити підстави передбачені ч. 2 ст. 1257 ЦК України); позивачі, починаючи із першого підготовчого засідання чинили дії щодо затягування процесу, про що неодноразово заявлялося у запереченнях щодо відкладення розгляду справи і вказані дії призвели до порушення прав та інтересів відповідачки, оскільки вона не може оформити спадщину через затягування судових процесів саме позивачами, - до уваги не приймаються.

Особа має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ініше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20.09.2018 року).

Оскільки відповідачка належними та допустимими доказами не довела про фактично понесені нею витрати, висновки суду першої інстанції в цій частині відповідають практиці Європейського суду з прав людини щодо необхідності доведення, що такі витрати були фактичними й неминучими (необхідними), а їхній розмір обґрунтованим.

Заява представника ОСОБА_1 від 16.12.2019 року про стягнення судових витрат не містить обґрунтувань в чому саме полягали необґрунтовані дії позивачок.

За таких обставин, доводи представника відповідачки в апеляційній скарзі про необґрунтовані дії позивачок (звернення до суду із позовом у липні 2018 з підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК України; зміна 06.02.2019 року підстав позову на ч. 1 ст. 1257 ЦК України; подання заяви про забезпечення позову шляхом призначення почеркознавчої експертизи; вчинення позивачками перешкод у розгляді справи і затягування процесу), які не зазначались ним у заяві від 16.12.2019 року і відповідно не були предметом розгляду суду першої інстанції, не заслуговують на увагу.

У розумінні ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються, в даному випадку, доводи щодо необґрунтованості дій позивачок, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 24.04.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова