22-ц/804/1486/20
265/5944/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 265/5944/19

Номер провадження 22-ц/804/1486/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Зайцевої С.А., Попової С.А.,

секретар судового засідання Галстян Г.Г.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державне підприємство «Маріупольський морський торговельний порт»

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2020 року, у складі судді Мельник І.Г.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» (далі ДП «ММТП») про поновлення на роботі, скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 16 квітня 2018 року він повідомив адміністрацію ДП «ММТП» про намір проходити військову службу, а 24 квітня 2018 року уклав контракт з Державною прикордонною службою України про проходження військової служби строком на три роки. 12 червня 2019 року йому стало відомо, що ДП «ММТП» не нараховує йому заробітну плату охоронника та не перераховує на банківську картку. Після звернення до адміністрації підприємства дізнався, що його звільнили з роботи 16 квітня 2018 року на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 14 листопада 2019 року, просив врахувати поважність причин пропуску строку на звернення до суду та поновити пропущений процесуальний строк; поновити його на посаді охоронника ІІ розряду відділу охорони «СМБ» ДП «Маріупольський морський торговельний порт»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимущеного прогулу та понесені судові витрати, визнати наказ про припинення трудового договору (контракту) № 90/з від 16 квітня 2018 року про його звільнення незаконним, протиправним та скасувати його.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють в інтересах ОСОБА_1 , подали апеляційну скаргу і просять ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «ММТП» просить судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строків звернення до суду є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням трудового законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які підтримали скаргу, заперечення представника ДП «ММТП» Русакової Н.О., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 було прийнято на посаду охоронника 1 розряду відділу охорони СМБ ДП «ММТП» з 19 квітня 2013 року. 23 жовтня 2016 року його було переведено охоронником ІІ розряду відділу охорони «СМБ» ДП «ММТП».

16 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ДП «ММТП» із заявою про звільнення з роботи, у зв`язку із вступом на військову службу на підставі ч.3 ст.36 КЗпП України.

До вказаної заяви позивачем було додано лист ІНФОРМАЦІЯ_1 про проведення вивчення кандидата на військову службу за контрактом до державної прикордонної служби України ОСОБА_1 , 1990 року народження.

Наказом №90/з від 16 квітня 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади, згідно з ч.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з вступом на військову службу.

В день звільнення, а саме 16 квітня 2018 року, ОСОБА_1 ознайомився з наказом про звільнення та отримав трудову книжку.

24 квітня 2018 року між Командиром Маріупольського загону морської охорони Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикорджонної служби України ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, на підставі ст.ст.19, 20 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується відповідною копією контракту. Контракт укладено на три роки, з 24 квітня 2018 року до 23 кітня 2021 року (а.с. 10-11).

Згідно Витягу з наказу №107-ос від 24 квітня 2018 року ОСОБА_1 зараховано на військову службу за контрактом, до списків особового складу загону, всіх видів забезпечення та призначено на посаду радіометриста-оператора катера морської охорони 1 рангу проекту 1400М «Гриф» «Любомир» дивізіону катерів морської охорони, строком на три роки, з 24 квітня 2018 року (а.с. 12).

Позивач проходить військову службу і на даний час.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв`язку з призовом на військову службу за позивачем повинні зберігатися гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України. Однак, оскільки позивач пропустив строки, передбачені ст.233 КЗпП України для звернення до суду за захистом порушено права з вимогами про поновлення на роботі, а наведені ним причини пропуску цього строку визнані судом неповажними, то у позові суд першої інстанції вважав необхідним відмовити.

З висновками суду не можна не погодитися.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення у справі, яку переглядається, відповідає вимогам цивільного процесуального права.

Відповідно до частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Статтею 119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За змістом частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні почав діяти особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»).

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Врахувавши, що у разі прийняття ОСОБА_1 на військову службу за контрактом за ним має зберігатися місце роботи, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, але вважав необхідним відмовити у позові ОСОБА_1 про поновлення на роботі через відсутність поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Передбачений у статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

У відповідності до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов`язки сторін.

Зі справи вбачається, що в день звільнення 16 квітня 2018 року ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом про звільнення за п.3 ст.36 КЗпП України та отримав трудову книжку, яка містить запис під № 10 від 16 квітня 2018 року «звільнено у зв`язку з вступом на військову службу п.3 ст.36 КЗпП України» (а.с.21, 81-83).

Доводи апеляційної скарги представників позивача про те, що ОСОБА_1 не мав наміру звільнятися з роботи, а отримав трудову книжку тільки для того, щоб пред`явити її до Регіонального управління Морської охорони Державної прикордонної служби України з метою укладення контракту, апеляційний суд вважає непереконливими.

З пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції вбачається, що з будь-якими заявами до адміністрації підприємства з проханням видати трудову книжку тимчасово позивач не звертався. Такі відомості відсутні і в представлених відповідачем документах наказі про звільнення та журналі видачі трудових книжок.

Згідно п.7.1 ст.7 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України № 58 від 29 липня 1993 року (в редакції від 06 жовтня 2014 року), на підприємстві ведеться така документація щодо обліку бланків трудових книжок і заповнених трудових книжок. Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. У цій книзі реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із записом серії і номера, що видані працівникам знову. У разі одержання трудової книжки у зв`язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку.

Як вбачається з представлених ДП «ММТП» відомостей про видачу трудової книжки ОСОБА_1 , в розділі «фамилия, имя, отчество владельца трудовой книжки» наявна запис « ОСОБА_5 », а в розділі «дата выдачи на руки трудовой книжки при увольнении» - зазначено «16.04.18 підпис» (а.с.82-83).

Оскільки позивач подав роботодавцю заяву про звільнення, а інших причин для отримання трудової книжки не зазначив, видача позивачу трудової книжки 16 квітня 2018 року відбулася саме у зв`язку з припиненням трудових відносин з ДП «ММТП».

Той факт, що у журналі видачі трудових книжок, на думку представників позивача, відсутній запис, що трудова книжка видана у зв`язку зі звільненням не відповідає дійсності, оскільки це спростовується записами про видачу трудової книжки наведеними раніше.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що після отримання трудової книжки ОСОБА_1 було відомо 16 квітня 2018 року про звільнення за п.3 ст.36 КЗпП України і після цього до роботи він більше не приступив.

Позовна заява ОСОБА_1 до суду подана 27 серпня 2019 року, тобто із пропуском строку передбаченого статтею 233 КЗпП України (а.с.36).

За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з довідки № 420 від 19 серпня 2019 року, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 дійсно з 24 квітня 2018 року по 30 квітня 2018 року приймав участь в проведенні антитерористичної операції, та з 01 травня 2018 року по теперішній час приймає участь у проведенні операції об`єднаних сил у складі військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 23).

При цьому, матеріали справи вказують на те, що позивач проживає в м.Маріуполі та проходить службу в межах міста.

За даними Маріупольського загону морської охорони (ВЧ 1472) Державної прикордонної служби України від 21 листопада 2019 року, у період з 24 квітня 2018 року по 22 серпня 2019 року ОСОБА_1 надавались: щорічна відпустка за 2018 рік - з 29 грудня 2018 року по 23 січня 2019 року, та відпустка за станом здоров`я у період з 04 жовтня 2018 року по 03 листопада 2018 року (за повідомленням представників позивача мав місце перелом ноги) (а.с. 131).

Обгрунтовуючи свої вимоги про поновлення строку звернення до суду ОСОБА_1 , як на поважні причини пропуску строку, посилався на те, що у зв`язку з постійним виконанням військових обов`язків, неможливістю вільно пересуватися, несенням служби п`ять днів на тиждень, він не мав можливості звернутися до суду у встановлений законом строк.

Інших поважних причин, які унеможливлювали звернення позивача до суду з вимогами про визнання незаконним звільнення, ОСОБА_1 не наведено та ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не представлено.

Таким чином, суд першої інстанції перевірив та обговорив причини пропуску строку передбаченого статтею 233 КЗпП України, дав належну оцінку зазначеним ОСОБА_1 обставинам пропуску строку звернення до суду та наявним у справі на час вирішення судом доказам і дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_1 у позові про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки поважних причин, які унеможливлювати звернення ОСОБА_1 протягом 16 місяців до суду за захистом порушеного права та давали суду підстави для застосування положень ст.234 КЗпП України, суду не представлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представники позивача зазначали, що суд першої інстанції не врахував, що 12 червня 2019 року, коли позивач дізнався про невиплату йому середнього заробітку колишнім роботодавцем, він звернувся до ДП «ММТП» з письмовою заявою і очікував обґрунтованої відповіді на факт припинення нарахування заробітної плати на що 12 липня 2019 року отримав незадовільну для нього відповідь.

Проаналізувавши представлену позивачем інформацію з Акціонерного товариства «Перший Міжнародний Банк України» у вигляді звіту по транзакціях з використанням /без використання БПК по рахунку ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2018 року по 12 червня 2019 року, колегія суддів дійшла висновку, що позивач активно користувався платіжною карткою вказаного банку за цей період - отримував заробітну плату, проводив погашення кредитних коштів, проводив поповнення власного рахунку, користувався послугами іншого банку в м.Києві, користувався послугами торгових підприємств тощо (а.с.24-26).

Отже, доводи представників позивача про те, що позивачу не було відомо про звільнення та припинення виплати йому будь-яких коштів від ДП «ММТП», в тому числі середнього заробітку, до 12 червня 2019 року колегія суддів вважає необґрунтованими, непереконливими та не доведеними.

Ці обставини суд першої інстанції також оцінив з огляду на положення закону про строки звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі та врахував, що фактично позовна заява подана ОСОБА_1 до суду тільки 27 серпня 2019 року, тобто за межами місячного строку з часу коли, за повідомленням позивача, він дізнався про звільнення та порушене право на отримання середнього заробітку.

В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції не прийняті до уваги обґрунтовані докази та доводи позивача щодо відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудових відносин, зокрема на підставі ч.3 ст.36 КЗпП України, а також введення відповідачем позивача ОСОБА_1 в оману з приводу гарантій, передбачених ст.119 ЦПК України та продовження з ним трудових відносин.

Однак, апеляційний суд ці доводи до уваги не приймає, оскільки, як вбачається зі справи, позивач самостійно визначився з припиненням своєї трудової діяльності в ДП «ММТП» про що 16 квітня 2018 року повідомив адміністрацію, цього ж дня написав заяву про звільнення з роботи у зв`язку з призовом на військову службу, отримав трудову книжку та був ознайомлений з наказом про звільнення і до 12 червня 2019 року ці обставини сприймав, як належне.

Посилання представників позивача на те, що ДП «ММТП» не мало право його звільняти за п.3 ст.36 КЗпП України до укладення контракту, є неспроможними, оскільки позивач звернувся з відповідною заявою до підприємства, яке не мало законних підстав відмовити ОСОБА_1 у звільненні на підставі його заяви.

Також колегія суддів суд відхиляє посилання представників позивача на те, що до спірних правовідносин може бути застосована стаття 263 ЦК України про зупинення перебігу позовної давності, оскільки ЦК України поширює свою дію на трудові правовідносини лише у частині, яка не врегульована законодавством про працю.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Положеннями КЗпП України встановлено строки звернення до суду, порядок їх обчислення і можливість поновлення у разі пропуску. Можливості переривання чи зупинення перебігу цих строків положеннями КЗпП України не передбачено.

Такі висновки Верховного Суду України відображені в рішенні від 08 вересня 2010 року, постанові від 24 червня 2015 року та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2012 року.

Зважаючи на те, що відповідно до ст.267 ЦПК України, рішення переглядається апеляційним судом в межах позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які були предметом розгляду суду першої інстанції, оцінка інших обставин та дій відповідача щодо виплати позивачу заробітної плати та вимоги про необхідність вирішення апеляційним судом питання щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку, виходячи з розміру гарантій, передбачених захисникам Вітчизни, згідно ст.119 КЗпП України, про що зазначено в апеляційній скарзі, не проводиться.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачем у справі не дотримано вимог ч.2 ст.9 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка визначає, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у справі, яка переглядається звільнення відбулося за ініціативою працівника, а не роботодавця.

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду в порядку, визначеному ст.233 ЦПК України і поважних причин для поновлення цього строку судом першої інстанції не встановлено.

Наведені в обґрунтування апеляційної скарги доводи не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні представниками позивача норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог ст.367 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції та допускається у виняткових випадках, визначених процесуальним законом.

Відповідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наявність обставин, за яких відповідно до ст.376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, апеляційним судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга представників ОСОБА_1 адвокатів Романюка А.В. та Анісімової Є.С. підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою апеляційний суд враховує постанови Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року справа № 308/8976/17 провадження № 61-10135св19, від 23 жовтня 2019 року справа № 509/3661/16-ц провадження № 61-7848св18.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 13 квітня 2020 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Зайцева

С.А. Попова