П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2020 року

м. Рівне

Справа № 564/924/17

Провадження № 22-ц/4815/416/20

Головуючий у Костопільському районному суді

Рівненської області: суддя Грипіч Л.А.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:

о 15 год. 10 хв. 29 листопада 2019 року

Повний текст складено: 09 грудня 2019 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Гордійчук С.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 29 листопада 2019 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання кредитного договору недійним,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 23 серпня 2011 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 6 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що останній порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 25 січня 2017 року складалась з: 3 693,40 гривень - тіло кредиту; 3 519,05 гривень - проценти за користування кредитом; 4 641,92 гривень - пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - фіксована складова; 592,72 гривень процента складова.

З наведених міркувань просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 12 947,09 гривень, а також 1 600 гривень понесеного при поданні позову судового збору.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 26 травня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.

07 листопада 2017 року відповідачем подано зустрічний позов, де просив визнати договір б/н від 23 серпня 2011 року про надання банківських послуг недійсним. ОСОБА_1 стверджував, що банком при укладенні спірного кредитного договору були порушені вимоги законодавства, зокрема, Закону України "Про захист прав споживачів", Цивільного кодексу України та постанови Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, оскільки останній не підтвердив факт повідомлення споживача про можливі ризики, які можуть виникнути при виконанні зобов`язань та також про умови кредитування. Вважав, що вчинений сторонами правочин містить несправедливі умови, які вносять дисбаланс в договірні права та обов`язки на шкоди позичальника. Крім того, на думку відповідача АТ КБ "Приватбанк" пропустив позовну давність при зверненні з позовом про стягнення заборгованості.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року вимоги за зустрічним позовом прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 23 січня 2018 року зустрічну позовну заяву залишено без розгляду.

Заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 23 січня 2018 року позов банку задоволено та стягнуто на його користь з відповідача 12 947,09 гривень заборгованості за кредитним договором б/н від 23 серпня 2011 року, а також 1 600 гривень судового збору.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 14 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 23 січня 2018 року скасовано, а справу за зустрічним позовом повернено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 16 квітня 2018 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення суду задоволено. Заочне рішення від 23 січня 2018 року скасовано та призначено справу за позовом АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 01 серпня 2018 року вирішено перейти до розгляду справи за позовом АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ КБ "Приватбанк" про визнання договору про надання банківських послуг (кредитного договору) недійсним за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 13 вересня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 03 жовтня 2018 року після виходу з нарадчої кімнати було поновлено судовий розгляд цивільної справи, оскільки під час ухвалення рішення виникла потреба у з`ясуванні певних обставини, що мають значення для справи, та вчинити інші процесуальні дії.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 29 листопада 2019 року позов АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" 3 693,40 гривень заборгованості за кредитним договором № б/н від 23 серпня 2011 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту.

В задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 9 253,69 гривень, яка складається із: 3 519,05 гривень по процентам за користування кредитом; 4641,92 гривень за нарахованою пенею; 500 гривень штрафу (фіксована складова); 592,72 гривень штрафу(процентна складова) відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" судові витрати в сумі 456 гривень.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ "Приватбанк" про визнання договору про надання банківських послуг (кредитного договору) недійсним відмовлено.

На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, де покликалась не його незаконність і необґрунтованість в частині незадоволених позовних вимог банку, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось, що підписавши 23 серпня 2011 року анкету-заяву ОСОБА_1 погодився з тим, що відповідно до ст. 634 ЦК України він приєднався до Умов і правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку, та разом з пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір про надання банківських послуг. Тому погодив умови кредитування, викладені в Тарифах обслуговування кредитних карток "Універсальна", що додавались до Умов та правил надання банківських послуг. Суд попередньої інстанції за відсутності обґрунтованих доказів проти вимог позивача замість посилань на факти в обґрунтування оскарженого рішення послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, що заявник вважав безпідставним. На переконання останнього, відсутність підпису позичальника на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не вказує на неукладеність договору, адже сама суть такого договору полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. При цьому покликається на постанову Верховного Суду від 28 березня 2019 року в справі 428/2873/17, де йшлося про те, що саме по собі посилання на неознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. Також покликалося й на постанову Верховного Суду від 08 липня 2019 року в справі №923/760/18, в якій касаційний суд, спростовуючи твердження місцевого щодо укладення між позивачем та відповідачем договору, якій не містить підписів відповідача (позичальника) під Умовами та правилами надання банківських послуг, вказав, що вони є нікчемними і безпідставними, позаяк такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає.

Окрім цього, неправомірність оскаржуваного рішення суду в частині стягнення відсотків полягає і в тому, що судом порушено основоположні норми банківського кредитування, Кодексу європейського договірного права та норм цивільного права, що ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду іншим споживачам банківських послуг, зокрема, призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами. Вважало хибною вказівку, що договір про надання банківських послуг від 23 серпня 2011 року є нікчемним, адже відповідач, виконувавши цей кредитний договір по своїй волі, знав про настання відповідних правових наслідків передбачених. З моменту укладення договору ОСОБА_2 до банку з приводу неправильного нарахування відсотків не звертався, тобто з розміром процентних ставок та інших умов обслуговування погоджувався. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом.

З викладених підстав просить оскаржуване рішення суду в частині незадоволених позовних вимог банку щодо стягнення відсотків за користування кредитом скасувати, позовні вимоги в цій частині задовольнити, а в решті судове рішення залишити без змін

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи чи їх представниками не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи особи, що подала апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що 23 серпня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ "Приватбанк", в якій зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить укладений між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення, банк посилався на те, що в порушення умов договору від 23 серпня 2011 року та положень ст.ст. 509, 526,1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, тому станом на 25 січня 2011 року має заборгованість, яку визначено у загальному розмірі 12 947,09 гривень, з яких: 3 693,40 гривень - тіло кредиту; 3 519,05 гривень - проценти за користування кредитом; 4 641,92 гривень - пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - фіксована складова; 592,72 гривень процента складова.

При цьому на підтвердження погодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї заяви відповідача, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_1 і витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна".

Так, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Між тим, матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач розумів, ознайомився та погодився з Умовами, Правилами, Тарифами банківських послуг, підписуючи анкету-заяву про надання банківських послуг банку, а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, штрафів саме у нарахованих банком порядку і розмірі.

Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, окрім особистих даних останнього, не містить жодних даних щодо умов кредитування.

Тому неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної документи, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відтак і відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Повно і правильно встановивши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку в задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, оскільки такі вимоги недоведені та безпідставні.

Вірним є й використання при вирішенні спору висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо хибності відмови у стягненні решти кредитної заборгованості є необґрунтованими, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій практиці Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Однак, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд попередньої інстанції зробив суперечливий висновок про те, що оспорюваний кредитний договір є нікчемним. Так, суд стягнув з ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту, встановивши при цьому нікчемність самого кредитного договору, що є неприпустимим, оскільки виключає cаму правову підставу для стягнення.

Та обставина, що суд з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 відмовив в задоволенні позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" про стягнення заборгованості за процентами, пенею та штрафами не спростовує факту узгодження сторонами істотних умов, отримання кредиту та відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, адже в задоволенні вказаних вимог банку було відмовлено через те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження ознайомлення позичальника з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, які були надані позичальнику для ознайомлення, і що саме з такими умовами він погодився.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з правовими нормами, до яких відсилає попередня стаття, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Проте на момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання позичальнику кредиту, останній протягом шести років з дня укладення оспорюваного правочину користувався кредитними коштами та правова природа кредитних зобов`язань була відома останньому протягом всього цього часу, а факт необізнаності щодо умов та правил надання кредитних послуг та переконання у їхній несправедливості виникли після звернення банку з позовом про стягнення з нього кредитної заборгованості.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у справі № 192/2669/16-ц.

Поготів, на думку колегії суддів, ураховуючи, що Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи не підписані позичальником, ним не прийняті, відповідно вони не порушують жодних прав ОСОБА_1 . Оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо цих істотних умов, неукладені умови договору не можуть бути визнані недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України також і з цих підстав.

Хоча суд першої інстанції ухвалив судове рішення в частині незадоволених вимог АТ КБ "Приватбанк" з додержанням норм матеріального і процесуального права, однак оскаржуване рішення щодо відмови в задоволенні зустрічного позову необхідно скасувати, а в його задоволенні слід відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 29 листопада 2019 року в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання договору б/н від 23 серпня 2011 року про надання банківських послуг недійсним скасувати.

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні зустрічного позову до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання кредитного договору недійсним.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її роголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.О. Гордійчук