Справа № 139/397/20
Провадження № 22-ц/801/1743/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 рокуСправа № 139/397/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу № 139/397/20 за позовом ОСОБА_1 до Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області про визнання протиправними дії Мурованокуриловецької селищної ради, пов`язані із прийняттям 49 сесією 6 скликання рішення № 979 від 05 березня 2015 року «Про заборону відчуження у будь-який спосіб квартири АДРЕСА_1 та включення цієї квартири до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», визнання протиправним та скасування рішення 49 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради від 05 березня 2015 року «Про включення до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації»

за апеляційною скаргою Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області на рішення Могилів Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23 липня 2020 року, повний текст якого складено 23 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Холодової Т.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

14 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області з адміністративним позовом до Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області (далі Селищна рада) про визнання протиправними дії Мурованокуриловецької селищної ради, пов`язані із прийняттям 49 сесією 6 скликання рішення № 979 від 05 березня 2015 року «Про заборону відчуження у будь-який спосіб квартири АДРЕСА_1 та включення цієї квартири до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», визнання протиправним та скасування рішення 49 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради від 05 березня 2015 року «Про включення до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації» (далі спірне рішення).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він разом із сім`єю проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Спірним рішенням порушено та обмежено їх конституційне право на придбання житла шляхом приватизації вказаної квартири. Спірне рішення відповідачем не було оприлюднено, тому про прийняття такого рішення селищною радою Мурованокуриловецького району він дізнався 08 липня 2015 року під час розгляду іншої справи № 139/371/15-ц в якій він приймав участь в якості представника позивача.

На думку позивача приймаючи спірне рішення Селищна рада фактично розпорядилась майном, яке їй не належить, оскільки житловий фонд, що перебуває у державній власності це житловий фонд місцевих рад, до якого відноситься й спірна квартира, і житловий фонд державних підприємств, установ та організацій, а це означає, що розпоряджатись житловим фондом органу місцевого самоврядування має лише держава, яка уже розпорядилась таким своїм майном, прийнявши Закон України ввід 19.06.1992 № 2482- ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон № 2482 ХІІ), тим самим гарантувавши право громадян на приватизацію цього майна.

Постановою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14 січня 2016 року позов задоволено частково. Дії Селищної ради, пов`язані із прийняттям спірного рішення, визнані протиправними в частині встановлення заборони відчуження комунального майна, житлової квартири АДРЕСА_1 будь-яким способом. Виключено з пункту 1 спірного рішення слова «Заборонити відчуження комунального майна, житлової квартири АДРЕСА_1 будь-яким способом». В решті позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.03.2016 постанову суду першої інстанції скасовано, а позов задоволено у повному обсязі. Визнані протиправними дії, пов`язані з прийняттям спірного рішення, визнано протиправним та скасовано це рішення у повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 22.04.2020 вищевказані судові рішення скасовано та закрито провадження у справі. Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції цивільного суду, а також про наявність у позивача права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постановою Верховного Суду від 12.05.2020 заяву ОСОБА_1 про направлення за встановленою юрисдикцією справи № 139/553/15-а задоволено. Справу передано до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області.

Розпорядженням виконуючого голови Мурованокуриловецького районного суду від 26 травня 2020 року за № 139/397/20 у зв`язку з неможливістю розподілу судової справи між суддями справу направлено для судового розгляду до Могилів Подільського міськрайонного суду Вінницької області.

Ухвалою судді Могилів Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04.06.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі.

Рішенням Могилів Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи спірне рішення Селищна рада діяла всупереч вимогам діючого на той час законодавства, зокрема накладення такого обтяження як заборона відчуження майна, могла бути застосована лише у разі віднесення нерухомого майна до застарілого житлового фонду.

В апеляційній скарзі Селищна рада просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове про відмову у позові посилаючись на те, що спірне рішення прийнято у відповідності до вимог закону та в межах повноважень Селищної ради.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином.

26 жовтня 2020 року від відповідача Мурованокуриловецької селищної ради надійшла заява з проханням провести розгляд справи без їх участі.

Від позивача ОСОБА_1 заяв про перенесення розгляду справи не надходило.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

22 січня 1999 року між ОСОБА_2 як продавцем і виконавчим комітетом Мурованокуриловецької селищної ради в особі селищного голови Рубахи Василя Івановича, що діяв на підставі доручення № 154 від 30 грудня 1998 року, виданого виконавчим комітетом Мурованокуриловецької селищної ради як покупцем було укладено договір купівлі продажу квартири, за умовами якого продавець продав, а покупець купив квартиру під номером один, що знаходиться в будинку під номером дев`ять (п`ятнадцять), розташованому по АДРЕСА_2 за 40 000 (сорок тисяч) гривень.

Відчужувана квартира складається з трьох житлових кімнат жилою площею 74.9 квадратних метрів, двох коридорів, кухні, двох ванних кімнат, однієї котельні, 100% ганку а2, а3, 100% хліва Г, 100% підвалу Г-1, 100% входу в підвал Г, Ѕ воріт 1, 100% загорожі 2.

Рішенням Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області 6 скликання 49 сесії № 979 від 05 березня 2015 року «Про включення до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації» заборонено відчуження комунального майна, житлової квартири АДРЕСА_1 будь яким способом та включено житлову квартиру АДРЕСА_1 до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації.

Як зазначено у спірному рішенні вказана квартира придбана шляхом кооперування коштів територіальних громад району та відповідно до рішення виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради № 20 від 24 лютого 2000 року надається згідно угоди по найму в користування посадовим особам прокуратури на період виконання ними посадових обов`язків. Рішенням 22 сесії Мурованокуриловецької селищної ради 5 скликання від 17.09.2008 року № 550 «Про виділення коштів на ремонт службового приміщення» на утримання квартири спрямовувалися кошти з селищного бюджету.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування (ст. 327 ЦК).

Положеннями статті 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 143 Конституції України майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. У ст. 1 Закону від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон № 280/97-ВР) визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до статті 1 Закону № 280/97-ВР (в редакції, що діяла на час прийняття спірного рішення) право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до пунктів 30 та 31 статі 26 Закону № 280/97-ВР (в редакції, що діяла на час прийняття спірного рішення) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання:

прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Відповідно до частини п`ятої статі 60 Закону № 280/97-ВР (в редакції, що діяла на час прийняття спірного рішення) органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року у справі № 139/904/13-а визнано протиправним та скасовано Рішення 34 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 675 від 03 жовтня 2013 року про відмову ОСОБА_3 у наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язано Мурованокуриловецьку селищну раду Вінницької області повторно розглянути питання приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вінницьким апеляційним адміністративним судом у вказаній справі № 139/904/13-а встановлено, що рішенням Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області від 19 квітня 2000 року «Про об`єкти права комунальної власності селища» квартира АДРЕСА_1 визнана власністю селищної ради.

З 14 листопада 2006 року у квартирі АДРЕСА_1 проживає та зареєстрована позивач ОСОБА_3 , її чоловік ОСОБА_1 та малолітня донька ОСОБА_4 . Вселення позивача разом із сім`єю відбулося за згодою наймача квартири на той час ОСОБА_5 та Мурованокуриловецької селищної ради. Відповідно до статті 58 ЖК УРСР ордер не міг бути виданий, оскільки спірна квартира на той час не була вільною.

Рішення про включення квартири до числа службової Мурованокуриловецькою селищною радою не приймалося (т.1 а.с. 8 9).

Рішенням Могилів Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13 серпня 2012 року у справі № 2-369/2012, яке набуло законної сили 27.08.2012 року, відмовлено в задоволені позову Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення з службового приміщення без надання іншого з тих підстав, що позивачем не доведено факт надання квартирі АДРЕСА_1 статусу службової.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 поселився із своє сім`єю у вказану квартиру 14 листопада 2006 року, після його призначення на посаду прокурора Мурованокуриловецького району. Рішення про надання квартири виконавчим комітетом селищної ради не приймалося, ордер на право зайняття квартири не видавався. 21 липня 2010 року ОСОБА_1 припинив трудові відносини з органами прокуратури (т. 1 а.с. 7).

Згідно із частинами першою та другою статті 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 10 вересня 2014 року у справі № 139/452/14-ц у задоволенні позову ОСОБА_3 до Мурованокуриловецької селищної ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено (т. 1 а.с. 19 23).

Сам по собі факт відсутності рішення Селищної ради стосовно віднесення спірного житла до службового не впливає на об`єм повноважень Селищної ради визначених законом, зокрема щодо прийняття рішення про визначення переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації.

Поряд з цим апеляційний суд звертає увагу і на те, що можливість вирішення питання про надання квартирі статусу службової, Селищною радою на втрачена.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 28 вересня 2000 року у справі № 1-37/2000 зазначив, що Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом на законних підставах.

Відповідно до частини першої статті 5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно із частинами першою та другою статі 1 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

У рішенні Конституційного Суду України від 01 липня 1998 року № 9-рп/1998 зазначено, що регулювання відносин власності закріплено в Конституції України, яка визначила коло об`єктів і суб`єктів права власності (статті 13, 41, 142, 143), рівність усіх суб`єктів права власності (статті 13, 41) та встановила, що правовий режим власності має визначатися виключно Законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Із змісту наведених статей випливає, що на конституційному рівні принципово відокремлено комунальну власність від державної власності. Комунальна власність не входить до складу державної, є самостійним об`єктом права власності, управління якою здійснює безпосередньо громада або створені нею органи (абзаци четвертий та п`ятий пункту 1 мотивувальної частини).

Системний аналіз наведених норм права та встановлених апеляційним судом обставини справи дають підстави дійти висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 не входить до державного житлового фонду та про відсутність законних підстав заселення та користування вказаною квартирою позивачем ОСОБА_1 із своєю сім`єю.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2015 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22 квітня 2015 року у справі № 139/96/15-ц за позовом ОСОБА_3 визнано незаконним та скасовано рішення Мурованокуриловецької селищної ради № 3 від 23 січня 2015 року про відмову у наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 24 -27).

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року у справі № 139/705/15-ц у позові ОСОБА_3 до Мурованокуриловецької селищної ради, виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради про визнання дій, пов`язаних із реалізацією прав на приватизацію житла, дискримінацією та зобов`язання вчинити дії відмовлено (т. 1 а.с. 80 82).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Водночас згадані судові рішення від 20 лютого 2015 року та від 05 листопада 2015 року не мають значення для вирішення цієї справи, а тому не приймається апеляційним судом до уваги.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає позов недоведеним та таким, в задоволенні якого слід відмовити.

Отже, задовольняючи позов суд першої інстанції не з`ясував правовий режим власності квартири, що має значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, та не застосував закон, який підлягав застосуванню, а недоведені обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими і вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої та другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За встановлених обставин апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції повністю і ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2 552,40 грн покладаються на позивача.

Керуючись статтями 374, 375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області задовольнити.

Рішення Могилів Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23 липня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області про визнання протиправними дії Мурованокуриловецької селищної ради, пов`язані із прийняттям 49 сесією 6 скликання рішення № 979 від 05 березня 2015 року «Про заборону відчуження у будь-який спосіб квартири АДРЕСА_1 та включення цієї квартири до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», визнання протиправним та скасування рішення 49 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради від 05 березня 2015 року «Про включення до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області 2 552,40 грн понесених судових витрат по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник