Дата документу 27.03.2020 Справа № 311/4484/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/4484/18
Провадження №22-ц/807/1057/20
Головуючий в 1-й інстанції - Носик М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2019 року, ухвалене у м. Василівка (повний текст рішення складено 27 грудня 2019 року) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк» до ОСОБА_1 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року до Василівського районного суду звернувся ПАТ КБ «Приватбанк» із позовом до ОСОБА_1 про передачу предмета іпотеки в управління іиотекодержателя, в якому просив суд передати в управління Комерційного банку «ПриватБанк» нерухомість, а саме: квартиру, загальною площею 49,9 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на період до її реалізації або повного виконання умов кредитного договору №ZPDNGA00002276 від 23 серпня 2007 року; надати Комерційному банку «ПриватБанк» право на укладення будь-яких угод, пов`язаних з переданим в управління майном в тому числі договорів оренди, угод і підприємствами для обслуговування квартири, загальною площею 49,9 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на період до її реалізації або повного виконання умов кредитного договору №ZPDNGA00002276 від 23 серпня 2007 року, отримання коштів за даними угодами; зобов`язати ОСОБА_1 передати іпотекодержателю правовстановлюючі документи на нерухоме майно, а саме, квартири, загальною площею 49,9 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на період до її реалізації або повного виконання умов кредитного договору №ZPDNGA00002276 від 23 серпня 2007 року та інші необхідні для управління майном документи, надати фізичний доступ до переданого в управління майна (передати ключі, коди охоронної сигналізації тощо); стягнути з Відповідача судові витрати.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2019 року у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвали нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції безпідставно позбавив позивача права передбаченого ст. 34 Закону України «Про іпотеку» щодо управління іпотечним майном.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн. (2102,00 грн. Х 100 = 210 200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного договору №ZPDNGA00002276 від 23 серпня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит в ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», у розмірі 9910 Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22 серпня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним Кредитним договором, між Банком та ОСОБА_1 23 серпня 2007 року укладено Договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Жук Л.М. та зареєстровано в реєстрі за №1615.

Відповідно до умов договору іпотеки Відповідач передав в іпотеку належне йому майно на праві власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 19 липня 2007 року, виданого виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради та зареєстровано в реєстровій книзі 20: за номером 19686589, наступне нерухоме майно - квартиру, загальною площею 49,9 м2, житловою площею 28,2 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В зв`язку невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором Банк звернувся за захистом своїх порушених прав до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 02 березня 2009 року Василівський районний суд Запорізької області ухвалив рішення, яким позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №ZPDNGA00002276 від 23 серпня 2007 року, в розмірі 10398,29 Доларів США, що становить 80066,83 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, загальною площею 49,9 кв.м, житловою площею 28,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

До теперішнього часу власником предмету іпотеки є Відповідач, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Заборгованість за основним зобов`язанням не погашена, Відповідач станом на 22 листопада 2018 року має заборгованість - 85504,01 Доларів США, яка складається з наступного: 9043,51 Доларів США - заборгованість за кредитом; 19705,38 Доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2070,00 Доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 54685,12 Доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Василівського РУЮ Запорізької області від 20 жовтня 2014 року, виконавчий лист №2-140/2009, про звернення стягнення на предмет іпотеки, повернено стягувачу ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зазначене майно боржника ОСОБА_1 , Квартира в АДРЕСА_1 , на яке необхідно звернути стягнення підпадає під дію зазначеного Закону. На даний час не є можливим звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що квартира використовується боржником ОСОБА_1 для проживання і підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, у рішенні Василівського районного суд Запорізької області від 02 березня 2009 року питання щодо заходів забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації не вирішувалось, оскільки такі вимоги не було заявлено. Доказів перешкоджання позивачу у здійснені його права не доведено.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Статтею 34 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Частиною першою статті 39 Закону України "Про іпотеку" визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, серед іншого, заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.

Між тим, рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 02.03.2009 року про звернення стягнення на вказане іпотечне майно заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки застосовані не були.

Для застосування вимог статті 34 Закону України "Про іпотеку" мають настати дві обов`язкові умови, а саме: метою такої передачі майна в управління іпотекодержателя повинно бути отримання доходу від іпотечного майна та необхідність забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку майна (тобто, лише за умови неналежного використання майна боржником, таке майно може перейти в управління стягувача, для забезпечення належного його використання).

Іпотечне майно використовується боржником ОСОБА_1 для проживання і підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», при цьому ПАТ КБ "ПриватБанк" в позові не зазначає, яким чином при вказаних обставинах позивачем буде здійснено отримання доходу від іпотечного майна і чи не призведе це до виселення відповідача. Крім того, жодним чином не доведено неналежне використання майна боржником.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 27 березня 2020 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков