Справа № 466/8931/19 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/473/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2019 року, постановлене у складі головуючої судді Зими І.Є., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

30.10.2019 р. позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся в суд з позовною заявою до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до заяви б/н від 11.02.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15 000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та із сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 27, 6 % річних. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила згоду на те, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які розміщені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також на те, що вона була повністю поінформована про умови кредитування і вони були надані їй для ознайомлення у письмовій формі. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4 Договору, за якими кредитний ліміт може бути змінений за рішенням та ініціативою банку.

Кредитор свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах кредитного ліміту. Однак остання, в порушення умов договору, свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 30.09.2019 року утворилася загальна заборгованість за кредитом у розмірі 167 273, 85 грн., яка складається з наступного: 14 163, 83 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 153 110, 02 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом.

Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. Тобто кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Тому, враховуючи наведене, а також те, що на даний час, відповідно до тверджень позивача, відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «Приватбанк», який є правонаступником ПАТ КБ «Приватбанк», просив позов задовольнити та стягнути заборгованість в розмірі 124 304, 59 грн., що включає в себе 14 163, 83 грн. заборгованості за тілом кредиту та 110 140, 76 грн. відсотків за період з 11.02.2011 року по 13.05.2019 року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Позивач АТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду не погодився і, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості по кредиту, допустив грубе порушення норм цивільного права.

Так, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем була надана до суду копія заяви, засвідчена особистим підписом відповідачки. У день підписання заяви відповідачці була надана кредитна картка «Універсальна» № НОМЕР_1 із встановленням початкового кредитного ліміту в розмірі 15 000, 00 грн., що вбачається із виписки по рахунках відповідачки. Відповідачка після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснила дії щодо її активації, користувався карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, чим висловила свою згоду на укладення кредитного договору. Вказані дії свідчать про укладення між сторонами кредитного договору. Ці обставини підтверджується, зокрема, наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості та випискою по картковим рахункам відповідачки. Зокрема із виписки, яка є первинним бухгалтерським документом, вбачається, що відповідачка знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами.

Відсутність підпису боржника на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інші сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Відповідачкою не надано доказів, які б спростовували наявність заборгованості, чи її розмір, ні доказів належного виконання умов договору.

При цьому судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 205/2825/18, про те, що право на стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ гарантоване ст. 1048 ЦК України. В силу укладеного договору, за підтвердження належними доказами, у відповідача виникає зобов`язання повернути кредитні кошти у розмірах і у строки, зазначені у кредитному договорі і сплатити відсотки за користування кредитом на рівні облікової ставки НБУ, якщо інший розмір відсотків не встановлений кредитним договором.

Суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, чим фактично допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2019 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

Від відповідача у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 124 304, 59 грн., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із Розпорядженням голови Львівського апеляційного суду від 18 березня 2020 року № 05.25/2020 та на підставі рішення зборів суддів Львівського апеляційного суду від 18 березня 2020 року, з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, вирішено тимчасово, з 19 березня до 03 квітня 2020 року, не розглядати справи у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинити їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів.

Зазначені обмеження не стосуються, зокрема, цивільних справ, які призначені до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, а також у разі подання заяв учасниками про розгляд справи у їх відсутність.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Звертаючись з позовними вимогами позивач АТ КБ «Приватбанк» свої доводи обґрунтовував укладеним між банком та ОСОБА_1. кредитним договором б/н від 11.02.2011 року, що підтверджується копію анкети - заяви від11.02.2011 року, витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витягом з Умов та прав надання банківських послуг у Приватбанку, розрахунку заборгованості за договором № б/н від 11.02.2011 року станом на 30.09.2019 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що без наданих підтверджень про існування між позивачем та відповідачкою договірних відносин а також про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, та за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами, за відсутності доказів існування договірних відносин між сторонами а також з тих підстав, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: http://privatbank.ua/terms/pages/70/, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Крім цього, суд зазначив, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

При вирішенні спору суд покликався на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Колегія суддів лише частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Судом встановлено, що 01 лютого 2014 року ОСОБА_1. уклала шлюб, внаслідок чого змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ».

11.02.2011 року ОСОБА_1 заповнила та підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, згідно з якою відповідачка виявила бажання отримати кредит без зазначення кредитного ліміту і відсотків за користування такими (а.с. 9).

При цьому ОСОБА_1 ) погодилася, що заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Відповідачка підтвердила, що зобов`язується дотримуватись вимог Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їхніми змінами на сайті ПриватБанку.

В той же час у анкеті-заяві містяться лише анкетні дані відповідачки, її місце проживання, паспортні дані, РНОКПП та інша контактна інформація. Разом з тим, в анкеті відсутні відомості про процентну ставку, що погоджені сторонами договору.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанку» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Судом встановлено, що при встановленні та зміні кредитного ліміту Банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору на підставі яких відповідачка при укладанні Договору дала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами.

В той же час, відповідачка фактично скористалася лімітом кредитування, про що свідчить розрахунок суми заборгованості за договором № б/н від 11.02.2011 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом - ОСОБА_1 станом на 30.09.2019 року ( а.с. 7-8).

Фактичне виконання даних умов договору також стверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку ОСОБА_1. , долученою до апеляційної скарги (а.с. 66-73). Цією випискою про рахунку сумарно обліковується заборгованість в межах змінного ліміту кредитування за договором із урахуванням прихідних та видаткових операцій.

Із зазначеного розрахунку та матеріалів справи встановлено, що в порушення умов кредитного договору, відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала, допустила прострочення повернення тіла кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 30.09.2019 р. становить 14 163, 83 грн. (по тілу кредиту).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1. не оспорювала отримання нею кредитних карток із встановленим банком розміром кредитного ліміту. Доказів належного виконання не зобов`язань по сплаті кредиту нею надано не було.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по тілу кредиту, мотивуючи таку відмову відсутністю доказів існуванні між сторонами договірних відносин.

АТ КБ «Приватбанк», звертаючись до суду з позовом, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.02.2011 року, яка станом на 30.09.2019 по тілу кредиту становить 14 163, 83 грн. І оскільки судом встановлено як використання позичальником запропонованого банком ліміту кредитування, так і часткове його погашення за картками в межах договору, тому колегія суддів вважає підставною вимогу позивача про стягнення з відповідачки в користь банку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 14 163 грн. 83 коп.

В той же час, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, апеляційний суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом.

Витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не містять підпису відповідачки, тобто остання не повідомлена банком про умови кредитування за договором б/н від 11.02.2011 року.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, передбачено: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію картки на невизначений строк, та інші умови.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, на яку вірно посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, зроблено висновок про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Також зазначено, що АТ «КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача відсотків, нарахованих за користування кредитними коштами в сумі 110 140 грн. 76 коп.

Твердження Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про те, що оскаржуване судове рішення не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави; що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів; що відмовляючи у стягненні відсотків за кредитом, суд першої інстанції допускає грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 205/2825/18, про те, що право на стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ гарантоване ст. 1048 ЦК України і в силу укладеного договору, за підтвердження належними доказами, у відповідача виникає зобов`язання повернути кредитні кошти у розмірах і у строки, зазначені у кредитному договорі і сплатити відсотки за користування кредитом на рівні облікової ставки НБУ, якщо інший розмір відсотків не встановлений кредитним договором, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу, оскільки без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, розміщених на офіційному сайті http://www.privatbank.ua, які позивачем неодноразово змінювалися, з огляду на частину першу статті 634 ЦК України щодо приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, зазначене не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Окрім того, дані обставини не була предметом судового розгляду.

Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту належить скасувати, оскільки висновки суду першої інстанції в цій частині не відповідають обставинам справи, що призвело до порушення норм матеріального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в означеній частині.

Що стосується відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом, то у цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, оскільки суд в означеній частині ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на підставі повно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Всупереч обов`язку доказування позивач не довів обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи встановлено, що при поданні позову АТ КБ «Приватбанк» сплачено 1921, 00 грн. судового збору (а.с. 43), а за подання апеляційної скарги - 2 881, 50 грн. (а. с. 77).

Враховуючи часткове задоволення позову, до стягнення з відповідача ОСОБА_1 підлягає 406 грн. 65 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 02 квітня 2020 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, ) заборгованість яка утворилась станом на 30 вересня 2019 року за кредитним договором № б/н від 11.02.2011 року в сумі 14 163 грн. 83 коп. (чотирнадцять тисяч сто шістдесят три) грн. 83 коп. - тіло кредиту.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, ) 406 грн. 65 коп. (чотириста шість грн. 65 коп.) сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.