Справа № 450/1236/18 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/2889/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Приколоти Т.І., Шандри М.М.

секретар: Бадівська О.О.

за участі в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватної агрофірми «Нива» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області в складі судді Кукси Д.А. від 09 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства приватна агрофірма «Нива» про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 69489, 00 грн. та суму на яку збільшилась сума заборгованості з врахуванням індексу інфляції у розмірі 307 246 грн. 62 коп.,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 липня 2019 року позові вимоги задоволено. Стягнуто з Приватного підприємства приватна агрофірма «Нива» на користь ОСОБА_1 три відсотки річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 69489, 00 (шістдесят дев`ять тисяч чотириста вісімдесят дев`ять гривень 00 коп.) грн. Стягнуто з Приватного підприємства приватна агрофірма «Нива» на користь ОСОБА_1 суму на яку збільшилась сума заборгованості з врахуванням індексу інфляції у розмірі 307246,62 (триста сім тисяч двісті сорок шість гривень 62 коп.) грн. Стягнуто з Приватного підприємства приватна агрофірма «Нива» на користь ОСОБА_1 3767, 37 грн. судового збору. В задоволенні вимог про стягнення витрати за надання правничої допомоги відмовлено.

Вказане рішення оскаржила Приватна агрофірма «Нива».

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Вважають рішення безпідставним, прийнятим не у відповідності із фактичними обставинами справи та із порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що суд неправомірно стягнув 3% річних та інфляційні починаючи із 03.08.2015 року по 21.04.2018 року, тобто з дати подачі позову в справі №450/1858/15-ц, що є неправильним в ракурсі ст. 625 ЦК України. Вказують, що ОСОБА_1 немає права стягувати 3% річних та інфляційні в порядку ст. 625 ЦК України, оскільки у ПАФ «Нива» в серпні 2015 року не було жодних грошових зобов`язань перед Позивачем, зокрема не було рішення суду про стягнення коштів, не було укладеного договору між сторонами, згідно яких у ПАФ «Нива» могли бути невиконані зобов`язання перед ОСОБА_1 . Також суд першої інстанції посилаючись на ч.1 ст. 625 ЦК України жодним чином у своєму рішенні не мотивував, яке саме зобов`язання ПАФ «Нива» не виконано станом на серпень 2015 року перед ОСОБА_1 . Крім того, Пустомитівський районний суд Львівської області не зазначив, яке саме зобов`язання було прострочено ПАФ «Нива», та коли ПАФ «Нива» повинна була приступити до виконання зобов`язання з якого саме часу, а відтак рішення від 09.07.2019 року суперечить вимогам ст.ст. 612, 625 ЦК України. Що стосується рішення Пустомиітвського районного суду Львівської області у цивільній справі №2-21/11 від 21.03.2011 року на яке покликається позивач, а також зазначає суд першої інстанції, то таке рішення немає жодного відношення до справи №450/1858/15-ц, а тим більше до справи №450/1236/18, оскільки стосується інших правовідносин, які не є предметом даного позову. Якщо суд зазначає це рішення, та вважає що правовідносини, які зазначені у цивільній справі №2-21/11 в рішенні від 19.04.2012 року є підставою виникнення зобов`язань ПАФ «Нива» до позову ОСОБА_1 , оскільки позов поданий у 2018 році поза межами строку позовної давності, а позивач не просив поновити строк позовної давності.

В судове засідання позивач та представник відповідача не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що інтереси позивача в судовому засіданні захищав представник, а позиція відповідача по суті спору була викладена в апеляційній скарзі.

Клопотання представника ПАФ «Нива» Васіва Ю.М. про відкладення розгляду справи колегія суддів вважала безпідставним, оскільки справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду (з 02.09.2019року); судові засідання призначалися на 28.01.2020 року, 07.04.2020р., 23.06.2020 року; представником відповідача перед кожним судовим засіданням заявлялися клопотання про відкладення розгляду справи з різних причин; два із яких, а саме 28.01.2020 року та 23.06.2020 року були задоволені та розгляд справи відкладено. Крім цього, дане клопотання колегія суддів вважала необґрунтованим, оскільки сторони про дане судове засідання були повідомлені заздалегідь, зокрема, відповідач 13.10.2020р.; з цього часу відповідач взмозі був забезпечити участь іншого свого представника для участі у судовому засіданні (у випадку зайнятості ОСОБА_3 ); окрім цього, представник не навів жодних доводів пріоритетності іншої справи, у якій він братиме участь по відношенню до даної.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також інших усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.4 ст. 82, ч.ч. 1,3 ст. 133, ч.ч.1, 3, 4, 5, 6 ст. 137, п.1 ч.1 ст. 141 ЦПК України, ст.ст. 257, 625 ЦК України, та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватної агрофірми "Нива", треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Ремона-Сервіс", Приватна агрофірма "Еком" про відшкодування шкоди, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Приватної агрофірми "Нива" на користь ОСОБА_1 852 262 грн. Вирішено питання судових витрат.Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21.12.2017 року, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.05.2017 року залишено без змін.Постановою Верховного Суду від 03.04.2019 року, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року та Постанову Апеляційного суду Львівської області від 21.12.2017 року, залишено без змін.Вищевказаними судовим рішеннями, встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 08.08.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Мойсєєвою О.Я., ОСОБА_1 придбав у ПАФ "Нива" приміщення механічної майстерні площею 781,7 кв.м. та котельні, площею 116,9 кв.м., а всього загальною площею 898,6 кв.м., які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 за ціною 21 123 грн., які були повністю ним оплачені. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.03.2011 року в цивільній справі № 2-21/11 за позовом ДПІ у Пустомитівському районі Львівської області до ПАФ "Нива", ОСОБА_1 , Відділу ДВС Пустомитівського районного управління юстиції про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.08.2002 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.04.2012 року - вказаний договір було визнано недійсним. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15.11.2012 року вказані рішення судів першої та апеляційної інстанції залишені без змін.Відповідно до висновку судової інженерно-технічної експертизи №397/398 від 30.09.2016 року визначено перелік та об`єми фактично виконаних будівельних робіт з ремонту, реконструкції та поліпшення приміщення механічної майстерні (площею 781,7 кв. м.) та котельні (площею 116,9 кв.м.) загальною площею 898,6 кв.м., які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , які зведено у дефектну відомість, а їх вартість становить 852 262,00 гривень, вартість вказаних приміщень може становити 3 450 500,00 гривень.Також встановлено, що з 2002 року (часу укладення договору купівлі-продажу) і до часу розгляду справи спірні приміщення не вибували з користування ОСОБА_1 , а відтак можливість проведення будь-яких робіт в приміщенні виробничого призначення механічної майстерні (площею 781,7 кв.м.) та в приміщенні виробничого призначення котельні (площею 116,9 кв. м.) загальною площею 898,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 іншою особою ніж ОСОБА_4 відсутня. Такими чином суд встановив, що вартість невід`ємлювальних поліпшень приміщення виробничого призначення механічної майстерні (площею 781,7 кв.м.) та приміщення виробничого призначення котельні (площею 116,9 кв.м.) загальною площею 898,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 становить 852 262 грн. повинна бути відшкодована добросовісному набувачу ОСОБА_1 , оскільки такі поліпшення покращують експлуатаційні властивості майна, і вони не можуть бути залишені йому без завдання шкоди майну. ОСОБА_1 є добросовісним набувачем приміщення виробничого призначення механічної майстерні (площею 781,7 кв.м.) та приміщення виробничого призначення котельні (площею 116,9 кв.м.) загальною площею 898,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки таке майно було ним придбано на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2002 року, який в подальшому судом було визнано недійсним, оскільки, укладаючи такий договір, ОСОБА_1 не вчинив жодних дій, які стали в майбутьньому підставою для скасування згаданого договору. Підставою для скасування згаданого договору було порушення державним виконавцем вимог Закону України "Про виконавче провадження" при знятті заборони на відчуження майна, що виключало можливість для укладення договору купівлі-продажу згаданих приміщень, представником ПАФ "Нива" та ОСОБА_1 , однак в момент підписання договору ОСОБА_1 про такі обставини не міг знати, в звєязку з чим відсутні підстави вважати його таким, що є недобросовісним набувачем приміщення виробничого призначення механічної майстерні (площею 781,7 кв.м.) та приміщення виробничого призначення котельні (площею 116,9 кв.м.) загальною площею 898,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, суди встановили, що ОСОБА_1 , є добросовісним набувачем нежитлових приміщень, під час користування якими ним було здійснено ряд будівельних робіт з ремонту, реконструкції та поліпшення приміщень, які не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, тому на його користь відшкодовано здійснені витрати у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже індекс інфляції, три проценти річних від простроченої суми підлягають сплаті з моменту звернення зацікавленої сторони з позовом до боржника до моменту фактичного повернення боргу. ОСОБА_1 звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області з цивільним позовом про відшкодування здійснених витрат у сумі на яку збільшилась його вартість, звернувся 03 серпня 2015 року. Тому виходячи із вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, строк нарахування 3% річних, а також суму на яку збільшиться сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції слід рахувати з моменту звернення з позовом до суду - 03 серпня 2015 року. Відповідно до наданого стороною позивача розрахунку, ПАФ «Нива» повинна сплатити ОСОБА_1 суму 3% річних за період з 03.08.2015 року, а також суму на яку збільшиться сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції за період з 03.08.2015 р. року по 21.04.2018 р., що складає : 3% річних за період з 03.08.2015 р. по 21.04.2018 р. - 69 489,00 грн.; Частку, на яку збільшилася сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції за період з 03.08.2015 р. по 21.04.2018 р. - 307 246,62 грн. Загальний розмір заборгованості за період з 03.08.2015 р. по 21.04.2018 р., складає: 376 735,62 грн. (триста сімдесят шість тисяч сімсот тридцять п`ять гривень, 62 копійки). Враховуючи викладене, суд встановив, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, за період з 03.08.2015 року по 21.04.2018 року, тому у суду є всі підстави стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 03.08.2015 р. по 21.04.2018 р. - 69 489.00 грн.; частку, на яку збільшилася сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції за період з 03.08.2015 р. по 21.04.2018 р. - 307 246,62 грн. Щодо заяви представника відповідача про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем пропущений строку позовної давності звернення до суду, суд вказав, що таке є безпідставне, оскільки позивач 3% відсотки річних та частку, на яку збільшилася сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції, просив стягнути за період з 03.08.2015 р. по 21.04.2018 р. (дата подачі позовної заяви). Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тому з врахуванням наведеного, суд встановив, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Також суд встановив, що захист інтересів позивача ОСОБА_1 здійснював адвокат Качмар Іван Остапович, що стверджується договором про надання адвокатської допомоги від 07.10.2015 року та ордером на надання правової допомоги серії ЛВ № 108068 від 30.01.2018 року. Стороною позивача до матеріалів справи долучено лише попередній розрахунок суми судових витрат від 21.04.2018 року на суму 3 767, 37 грн., однак жодного іншого доказу на підтвердження, що такі витрати позивачем були понесені, позивачем суду не надано. Тому у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача, понесені ним витрати на правничу допомогу задоволенню не підлягають. Суд вирішив, що судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача, у відповідності до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи; обставини, які суд вважав встановленими лише частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а тому рішення суду підлягає зміні.

25.04.2018р. ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПП Приватної агрофірми «Нива», у якому просив стягнути з Приватної агрофірми «Нива» на користь ОСОБА_1 :

?3% річних у розмірі 69 489 грн. 00 коп.;

?суму на яку збільшилася сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції у розмірі 307246 грн. 62 коп.

В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року в справі №450/1858/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Нива», третіх осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремона-Сервіс», Приватного підприємства «Еком» про відшкодування шкоди, позов задоволено частково. Стягнуто з Приватної агрофірми «Нива» на користь ОСОБА_1 852 262, 00 гривень. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року в справі №450/1858/15-ц апеляційну скаргу Приватної агрофірми «Нива» залишено без задоволення, а рішення Пустомитівського районого суду Львівської області від 4 травня 2017 року в справі №450/1858/15-ц без змін. У вказаних судових рішеннях Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 08.08.2002 року, ОСОБА_1 придбав у ПАФ «Нива» приміщення механічної майстерні площею 781,7 кв.м. та котельні, площею 116,9 кв.м., а всього загальною площею 898,6 кв.м., які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 за ціною 21123 гривень, які були повністю ним оплачені. Рішенням цього ж Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.03.2011 року в цивільній справі №2-21/11 за позовом ДПІ у Пустомитівському районі Львівської області до ПАФ «Нива», ОСОБА_1 , Відділу ДВС Пустомитівського районного управління юстиції про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.08.2002 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.04.2012 року вказаний договір визнано недійсним. Згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи від 30.09.2016 року, що також встановлено Судами першої та апеляційної інстанцій вартість поліпшень складає 852 262, 00 грн. Таким чином враховуючи те, що рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.03.2011 року в цивільній справі №2-21/11 за позовом ДПІ у Пустомитівському районі Львівської області до ПАФ «Нива», ОСОБА_1 , Відділу ДВС Пустомитівського районного управління юстиції яким було визнано недійсним договір купівлі-продажу від 08.08.2002 року, набрало законної сили 19.04.2012 року після залишення його без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.04.2012 року, то вартість поліпшень, яка складається 852 262, 00 грн. повинна була бути повернута ПАФ «Нива» ОСОБА_1 19.04.2012 року. Отже в силу ст. 268 ЦПК України та ч.2 ст. 216 ЦК України обов`язок зі сплати ОСОБА_1 вартості поліпшень у ПАФ «Нива» - виник 19.04.2012 року. Проте ПАФ «Нива» свого зобов`язання не виконала, вартість поліпшень, яка складає 852 262, 00 грн. ОСОБА_1 станом на 19.04.2012 року не повернула, у зв`язку з чим останній звернувся до суду про її стягнення. Незважаючи на наявність рішень Судів першої та апеляційної інстанції про стягнення вказаної заборгованості ПАФ «Нива» продовжує ухилятися від її сплати.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 4 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватної агрофірми "Нива", треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Ремона-Сервіс", Приватна агрофірма "Еком" про відшкодування шкоди, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Приватної агрофірми "Нива" на користь ОСОБА_1 852262 грн. Вирішено питання судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21.12.2017 року, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.05.2017 року залишено без змін та відповідно набрало законної сили.

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2018 року зупинено виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 03.04.2019 року, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року та Постанову Апеляційного суду Львівської області від 21.12.2017 року, залишено без змін.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 08.08.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Мойсєєвою О.Я., ОСОБА_1 придбав у ПАФ "Нива" приміщення механічної майстерні площею 781,7 кв.м. та котельні, площею 116,9 кв.м., а всього загальною площею 898,6 кв.м., які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 за ціною 21 123 грн., які були повністю ним оплачені. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.03.2011 року в цивільній справі № 2-21/11 за позовом ДПІ у Пустомитівському районі Львівської області до ПАФ "Нива", ОСОБА_1 , Відділу ДВС Пустомитівського районного управління юстиції про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.08.2002 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.04.2012 року - вказаний договір було визнано недійсним. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15.11.2012 року вказані рішення судів першої та апеляційної інстанції залишені без змін.

Відповідно до висновку судової інженерно-технічної експертизи № 397/398 від 30.09.2016 року визначено перелік та об`єми фактично виконаних будівельних робіт з ремонту, реконструкції та поліпшення приміщення механічної майстерні (площею 781,7 кв. м.) та котельні (площею 116,9 кв.м.) загальною площею 898,6 кв.м., які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , які зведено у дефектну відомість, а їх вартість становить 852 262,00 гривень, вартість вказаних приміщень може становити 3 450 500,00 гривень.

Також встановлено, що з 2002 року (часу укладення договору купівлі-продажу) і до часу розгляду справи спірні приміщення не вибували з користування ОСОБА_1 , а відтак можливість проведення будь-яких робіт в приміщенні виробничого призначення механічної майстерні (площею 781,7 кв.м.) та в приміщенні виробничого призначення котельні (площею 116,9 кв. м.) загальною площею 898,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 іншою особою ніж ОСОБА_4 відсутня.

Таким чином встановлено, що вартість невід?ємлювальних поліпшень приміщення виробничого призначення механічної майстерні (площею 781,7 кв.м.) та приміщення виробничого призначення котельні (площею 116,9 кв.м.) загальною площею 898,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 становить 852262 грн. повинна бути відшкодована добросовісному набувачу ОСОБА_1 , оскільки такі поліпшення покращують експлуатаційні властивості майна, і вони не можуть бути залишені йому без завдання шкоди майну.

ОСОБА_1 є добросовісним набувачем приміщення виробничого призначення механічної майстерні (площею 781,7 кв.м.) та приміщення виробничого призначення котельні (площею 116,9 кв.м.) загальною площею 898,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки таке майно було ним придбано на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2002 року, який в подальшому судом було визнано недійсним, оскільки, укладаючи такий договір, ОСОБА_1 не вчинив жодних дій, які стали в майбутьньому підставою для скасування згаданого договору. Підставою для скасування згаданого договору було порушення державним виконавцем вимог Закону України "Про виконавче провадження" при знятті заборони на відчуження майна, що виключало можливість для укладення договору купівлі-продажу згаданих приміщень, представником ПАФ "Нива" та ОСОБА_1 , однак в момент підписання договору ОСОБА_1 про такі обставини не міг знати, в зв"язку з чим відсутні підстави вважати його таким, що є недобросовісним набувачем приміщення виробничого призначення механічної майстерні (площею 781,7 кв.м.) та приміщення виробничого призначення котельні (площею 116,9 кв.м.) загальною площею 898,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, судами встановлено, що ОСОБА_1 , є добросовісним набувачем нежитлових приміщень, під час користування якими ним було здійснено ряд будівельних робіт з ремонту, реконструкції та поліпшення приміщень, які не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, тому на його користь відшкодовано здійснені витрати у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Також, із практики Європейського суду з прав людини, вбачається, що «...право на суд, захищене статтею 6 [Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод], було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" ( 980_079 ) (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" ( 980_075 ) (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V)» (цитата п. 51 Рішення ЄСПЛ Юрій Миколайович Іванов проти України від 15.10.2009 року Заява N 40450/04.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:

1) верховенства права;

2) обов`язковості виконання рішень;

3) законності;

4) диспозитивності;

5) справедливості, неупередженості та об`єктивності;

6) гласності та відкритості виконавчого провадження;

7) розумності строків виконавчого провадження;

8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями;

9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Зважаючи на наведені норми закону виконання судового рішення є однією із ключових стадій ефективного доступу до суду без якої сам факт звернення до суду і вирішення на користь особи справи було б беззмістовними.

З матеріалів справи вбачається, що з 21.12.2017 року, тобто часу набранням згаданим рішенням про стягнення суми законної сили, настав час виконання грошового зобов`язання для відповідача Приватної агрофірми «Нива» та відповідно з 22.12.2017 року слід вважати розпочав свій перебіг період прострочення виконання зобов`язання.

До ухвалення рішення та набрання ним законної сили у відповідача жодного зобов`язання на вказану у рішенні суду суму не існувало, а необхідність відшкодування здійснених позивачем витрат (що він вважав зобов`язанням), оспорювалось та не визнавалось відповідачем та остаточно у вказаній ним сумі було встановлено лише рішенням суду, яке набрало законної сили.

Згодом Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2018 року зупинено виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 4 травня 2017 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку, про що йшлося вище.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Грошове зобов`язання виникло з рішення суду, що набрало законної сили 21.12.2017 року, а позивач звернувся до суду з позовом 25.04.2018 року, тобто без пропуску строку позовної давності, про що вказує відповідач.

Крім цього, слід вказати і про те, що про порушення свого права позивач дізнався з часу набрання законної сили рішенням суду 21.12.2017 року, а не з часу звернення до суду з позовом, як помилково вважав суд першої інстанції, оскільки зобов`язання до цього не існувало, про що йшлося.

Тому борг згідно ст. 625 ЦК України, підлягав стягненню за період з 21.12.2017 року (часу набрання рішенням законної сили) по 3 квітня 2018 року (часу зупинення виконання рішення суду Верховним Судом), враховуючи позовні вимоги.

При цьому розрахунки, у відповідності до вимог закону та позовних вимог, виглядатимуть так:

індекс інфляції
Гру.171011,01
Січ.18101,51,015
Лют.18100,91,009
Бер.18101,11,011
Кві.18100,81,008
1,054121
105,4121
Інфляційні втрати 46124,87

ЗаборгованістьПеріод простроченняФормулаВідсотки
зподнів
852262 грн.21.12.201703.04.20181043% * 104 / 365* 852262 грн.7285,08 грн.
3% річних7285,08 грн.

Тому, суду слід було б стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 46124,87 грн. за період з 21.12.2017 року по 03.04.2018 року; три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 7285,08 грн. за період з 21.12.2017 року по 03.04.2018 року. Вказаним позов слід було б задовольнити частково у сумі 53409,95 грн. В задоволенні решти позову слід було б відмовити.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції вказаних вимог закону не дотримано та не враховано згаданих обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення підлягає зміні із викладенням резолютивної частини рішення у згаданій вище редакції.

З наведеного, також, вбачається, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та таку слід задовольнити частково.

Відповідно до задоволених вимог позову та скарги слід вирішити і питання стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Приватної агрофірми «Нива» задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 липня 2019 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції:

«Позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства приватна агрофірма «Нива» про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 69489 грн. та суму на яку збільшилась сума заборгованості з врахуванням індексу інфляції у розмірі 307246 грн. 62 коп. задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства приватна агрофірма «Нива» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 46124,87 грн. за період з 21.12.2017 року по 03.04.2018 року; три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 7285,08 грн. за період з 21.12.2017 року по 03.04.2018 року. В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства приватна агрофірма «Нива» на користь ОСОБА_1 534,09 грн. судового збору.».

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Приватного підприємства приватна агрофірма «Нива» 4849,89грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текс постанови складено 28 жовтня 2020 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Т.І. Приколота

М.М. Шандра