Справа № 372/296/18
Провадження № 2-26/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2020 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Зінченко О.М.

при секретарях Євдокімова В.С., Загоруй О.В., Тищенко І.Д.,

представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 перебуваючи в зареєстрованому з ОСОБА_4 шлюбі був зареєстрований в вказаній квартирі. В даний час шлюб між сторонами розірвано, відповідач ОСОБА_5 в вказаній квартирі не проживає. Враховуючи той факт, що відповідач без поважних причин не проживає в квартирі, а позивачка є власником зазначеної квартири вважає ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, відтак позивач вимушена звернутись в суд з даним позовом.

Представником відповідача ОСОБА_3 , 30 березня 2019 року подано до суду зустрічну позовну заяву до позивача, ОСОБА_4 , про визнання права користування жилим приміщення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення. Обґрунтовуючи зустрічний позов представник зазначив, що 30 червня 2001 року між сторонами було укладено шлюб. Під час спільного проживання та за спільно нажиті гроші сторони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 яка в силу статті 60 СК України вважається спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_5 зареєстрований у квартирі з 28.02.2006 під час, перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , тобто у той час коли вони були членами однієї сім`ї. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 05.02.2017 шлюб між сторонами розірвано, про що 18 травня 2012 року Обухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану РУЮ у Київській області видано відповідне свідоцтво. Не зважаючи на цю обставину Сторони продовжували спільно проживати у зазначеній Квартирі, користуватися нею сумісно та вести спільне господарство. Починаючи з 6 січня 2017 року ОСОБА_4 не допускає ОСОБА_5 у квартиру, чим порушує його право користування спільною сумісною власністю. Відтак представник позивача за зустрічним позовом просить суд зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод в користуванні ОСОБА_5 Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві спільної власності відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 лютого 2019, надавши позивачу ключі від вхідних дверей та всиливши останнього до вказаної квартири.

Ухвалою судді від 03.03.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження.

Ухвалою суду від 03.05.2018 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та об`єднати його в одне провадження з позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

04.07.2018 року ухвалою суду провадження по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, зупинено до прийняття рішення Верховним Судом по касаційній скарзі ОСОБА_5 по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, яка відповідно до ухвали Верховного Суду від 10 травня 2018 року призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.

Ухвалою судді від 15 листопада 2018 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення.

18.12.2018 року ухвалою суду провадження по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, зупинено до набрання законної сили рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

03.07.2019 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням.

Ухвалою суду від 02.08.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

20.09.2019 року ухвалою суду провадження по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, зупинено до прийняття рішення Верховним Судом по касаційній скарзі представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, яка відповідно до ухвали Верховного Суду від 12 липня 2019 року призначено до розгляду.

14.11.2019 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 20 вересня 2019 року про зупинення провадження у справі скасовано та передано справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_2 в судовому засідання заявлені вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, зазначив, що відповідач за вказаною адресою не проживає, проживає з іншою сім`єю. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечив.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 в судовому засідання проти задоволення заявлених вимог первісного позову заперечив та повідомив, що викладенні обставини справи в позовній заяві є безпідставними та не обґрунтованими, оскільки ОСОБА_5 є власником Ѕ частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до рішення суду. Заявлені вимоги зустрічного позову підтримав в повному обсязі з підстав викладених в зустрічній позовній заяві.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, що 30 червня 2001 року між сторонами було укладено шлюб. Під час спільного проживання сторони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 зареєстрований у Квартирі з 28.02.2006 під час, перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , фактично у той час коли вони були членами однієї сім`ї.

Згідно рішення Обухівського районного суду Київської області від 05.02.2017 шлюб між сторонами розірвано, про що 18 травня 2012 року Обухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану РУЮ у Київській області видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.11.2005 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8900788 від 10.11.2005 року, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27.02.2019 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, задоволено повністю. Визнано квартиру АДРЕСА_1 , придбану на підставі договору на придбання загальної площі житла в порядку дольової участі № 1041 від 04.06.2004 та зареєстрованій на праві власності за ОСОБА_4 , спільною сумісною власністю подружжя. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене рішення набрало законної сили та є чинним.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За доводами позивачки за первісним позовом, з часу розірвання шлюбу відповідач зрідка користувався спірною квартирою, а з січня 2017 року взагалі виїхав з квартири на інше місце проживання, всі витрати, пов`язані з утриманням квартири несе позивачка за первісним позовом, а тому ОСОБА_5 повинен бути визнаним таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Згідно із ч.2 ст. 60 СК вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На майно, набуте чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі між собою або з іншою особою, під час проживання однією сім`єю також поширюється режим спільного сумісного майна та положення гл.8 СК, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст.74 СК).

Припинення спільної власності подружжя здійснюється, зокрема, шляхом її поділу між співвласниками. Поділ скасовує режим спільності на набуте подружжям майно і, як правило, є наслідком, припинення шлюбу.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Виходячи з цього, відповідач за первісним позовом ОСОБА_5 не втратив право власності на квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

Висновок суду підтверджений усталеною судовою практикою. Так, з постанови Верховного Суду N 61-4509св18 від 28.02.2018 р. вбачається, що Верховний Суд у порядку спрощеного позовного провадження розглянув справу про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Згідно з матеріалами справи, чоловік (позивач) є власником квартири, в якій зареєстровані також його діти та колишня дружина (відповідач). У зв`язку з тим, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації без поважних причин понад один рік, з позовом про поділ майна подружжя до суду не зверталася та у встановлений строк своїм правом про поділ майна не скористалася, позивач просить суд визнати її такою, що втратила право на користування квартирою. Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаної квартири. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що відповідач не втратила право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319 "Здійснення права власності" та 321 "Непорушність права власності" ЦКУ. За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову колишнього чоловіка про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки положення ч. 2 ст. 405 ЦКУ (член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом)не поширюються на спірні правовідносини, які врегульовані нормами статей 319, 321 ЦКУ. Ті обставини, що відповідач була відсутня у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про її відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. А сам факт не звернення жінки до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує припинення права власності на спільну сумісну власність.

Таким чином, враховуючи рішення суду про поділ майна подружжя, ОСОБА_5 , як співвласник квартири, не може бути визнаний таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням, оскільки відповідно до ст. 317 ЦК України змістом права власності є права (правомочності) володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У частині позовних вимог за зустрічним позовом, суд приходить до наступного.

Згідно із ч.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб,мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом і з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом і з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями статті 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, суд вважає доведеними під час розгляду спору посилання зустрічного позову на порушення законних прав та інтересів позивача за зустрічним позовом, тому суд приходить до висновку про можливість судового захисту прав позивача за зустрічним позовом.

Враховуючи вищевказане, керуючись ст.ст. 12,13.19, 78,81, 89,263,625 ЦПК України, ст.ст. 316,317,319,321,391 ЦК України, ст.ст. 150, 15 ЖК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод в користуванні ОСОБА_5 Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві спільної власності відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 лютого 2019 , надавши позивачу ключі від вхідних дверей та всиливши останнього до вказаної квартири.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.М. Зінченко