П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 369/9060/19

Номер провадження 22-ц/824/13402/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року Зудінов Олег Олексійович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 190 800 доларів США.

Позовна заява обґрунтована тим, що 14 березня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ «КБ «Приватбанк» було укладено договір про банківський строковий депозитний вклад «Стандарт на 12 міс.» № SАМDN9642.

На підставі вищевказаного договору позивач внесла в касу банку, а банк прийняв на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 30 000 доларів США строком на 365 днів, а саме: до 14 березня 2014 року включно.

Так, 14 березня 2014 року банк не повернув позивачу кошти, у зв`язку з чим, 25 квітня 2014 року останній звернувся до банку з вимогою про виплату суми коштів, які знаходяться на вищевказаному рахунку.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 вересня 2017 року у справі № 754/203/15-ц стягнуто з банку на користь позивача депозитний вклад за договором № SАМDN9642 від 14 березня 2019 року у розмірі 30 000 доларів США та 3 % річних за період з 23 травня 2014 року по 14 березня 2017 року в розмірі 2 532,33 доларів США, що еквівалентно 65 840 грн. 58 коп.

За результатами примусового виконання рішення суду 07 березня 2019 року представником позивача отримано кошти у сумі 29 746,60 доларів США. Сума вкладу у розмірі 253,40 доларів США повернута не була.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що його позовні вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року (а.с. 118-121) позов задоволено частково, стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню за договором банківського вкладу у розмірі 30 000 дол. США.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 8 244 грн.

В решті позовних вимог, відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 18 вересня 2020 року АТ «КБ «Приватбанк» направило апеляційну скаргу у якій, посилаючись на невідповідність оскаржуваного рішення в частині визначеного судом розміру пені та стягнення пені в іноземній валюті, вимогам законодавства та обґрунтованості, просило рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року змінити, шляхом зменшення розміру пені, який підлягає до стягнення, до 50 000 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції стягнув пеню в розмірі, що дорівнює розміру вкладу та не застосував принцип розумності та пропорційності при ухваленні судового рішення.

На думку скаржника вищевказаний висновок суду першої інстанції є хибним, оскільки ст. 551 ЦК України не пов`язує таке право суду із зазначеною умовою.

Скаржник зазначає, що останнє є державним банком та під час окупаційних дій РФ на території АР Крим, банк втратив усе належне йому майно та цінності, які знаходилися на півострові Крим, що завдало непомірних збитків банку та його ліквідності, у зв`язку з чим, наявні підстави для зменшення розміру пені, яку позивач просить стягнути з банку.

На думку скаржника, під час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, стягуючи пеню в іноземній валюті, оскільки, як вбачається з висновків ВС, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням виключно у національній валюті України - гривні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2020 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

26 жовтня на адресу Київського апеляційного суду міста Києва надійшов відзив від позивача з відповідними підтвердженнями про направлення його відповідачу.

З вказаного відзиву вбачається, що позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо запропонованого скаржником розміру пені в сумі 50 000 грн.

На думку позивача, не можуть бути підставою для зменшення розміру пені доводи скаржника про спричинення йому збитків втратою активів внаслідок дій окупаційної влади на території АР Крим.

Позивач вважає, що посилання скаржника на ухвалу Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 320/5115/17, є безпідставним.

Позивач зазначає, що оскільки пеня нараховується лише в національній валюті України, тому розмір стягуваної судом першої інстанції пені, з яким остання погоджується, повинна бути перерахована в національній валюті України за курсом НБУ на день фактичного виконання рішення суду.

Позивач зазначає, що ним було отримано від Адвокатського бюро «Олег Зудінов та партнери» професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції та вважає, що витрати понесені ним на отримання правничої допомоги повинні бути покладені на відповідача.

У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Тузова В. О. підтримала доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просила її задовольнити, з підстав викладених у ній.

Представник позивача - адвокат Зудінов О. О. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що не повертаючи грошові кошти за вимогою ОСОБА_1 , банк не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив вкладника права користуватись належним їй майном, що відповідно було встановлено судовим рішенням, а отже остання має право на стягнення з відповідача пені передбаченої Законом статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, розмір пені, нарахований позивачем на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», перевищує розмір основної заборгованості у зв`язку з чим, суд дійшов до висновку про необхідність зменшення розміру пені що підлягає стягненню з відповідача до суми в розмірі 30 000 дол. США.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 вересня 2017 року стягнуто з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 депозитний вклад за договором № SАМDN9642 від 14 березня 2013 року у розмірі 30 000 доларів США, 3 % річних в розмірі 65 840 грн. 58 коп. та понесені нею судові витрати пов`язані з наданням правової допомоги в розмірі 22 958 грн. 41 коп. (а.с. 08-11).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 вересня 2017 року, змінено, зменшено розмір стягнутих з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги з 22 958 грн. 41 коп. до 17 958 грн. 41 коп. В решті рішення суду, залишино без змін (а.с. 04-07).

Постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Борисюком Р. А. від 23 січня 2018 року відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 757/203/15-ц про стягнення з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 депозитний вклад за договором № SАМDN9642 від 14 березня 2013 року у розмірі 30 000 доларів США, 3 % річних в розмірі 65 840 грн. 58 коп. та понесені нею судові витрати пов`язані з наданням правової допомоги в розмірі 17 958 грн. 41 коп. (а.с. 16).

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Як вбачається зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 1060 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 1061 ЦПК України Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

З аналізу вищевказаних статей вбачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Вказана позиція узгоджується з висновками ВС викладеними у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 у справі №909/660/14.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки, зокрема за умови, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Вказана позиція узгоджується з висновками ВС викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2020 року у справі № 757/49408/18-ц та від 12 лютого 2020 року у справі № 757/42043/18-ц.

Так, з огляду на обставини даної конкретної справи, враховуючи завдання цивільного судочинства та виходячи із засад справедливості та розумності, колегія суддів дійшла висновку, про зменшення пені за договором до 50 000 грн., проти чого не заперечує сам скаржник.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Так, в матеріалах справи наявний договір про надання професійної (правничої) допомоги № 01/19 КГМ від 28 січня 2019 року укладений між АБ «Олег Зудінов та партнери» та ОСОБА_1 , акт № 23-10 передачі-прийняття професійної правничої (правової) допомоги від 23 жовтня 2020 року, з якого вбачається, що на виконання вищевказаного договору адвокатським бюро надано правову допомогу позивачу, яку оцінено сторонами у загальному розмірі 3 200 грн. Вказані кошти були сплачені позивачем адвокатському об`єднанню, що підтверджується Рахунком № 23-10 від 23 жовтня 2020 року.

Враховуючи, що вказані кошти ОСОБА_1 були понесені у зв`язку з розглядом апеляційної скарги поданої АТ «КБ «Приватбанк» колегія суддів вважає за необхідне, стягнути з останнього на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правову допомогу у сумі 3 200 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року змінити, зменшивши розмір пені, що підлягає стягненню з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) з 30 000 дол. США до 50 000 грн.

Зменшити розмір судового збору, що підлягає стягненню з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» () на користь держави з 8 244 грн. до 768 грн. 40 коп.

Стягнути з Держави на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» () судовий збір у сумі 11 190 грн. 90 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 200 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова