Справа № 589/3086/18
Провадження № 2/589/72/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі: головуючого - судді Євдокімової О.П.

за участю секретаря судового засідання Юрочко Л.М.

позивача ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника позивача : ОСОБА_3

представника відповідача : ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину майна та стягнення компенсації,-

ВСТАНОВИВ:

До Шосткинського міськрайонного суду звернувся позивач з зазначеним позовом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він з відповідачкою проживали в шлюбі як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Під час шлюбу вони придбали автомобіль та квартиру які зареєстровані на відповідачку, та інші речі які позивачка забрала з собою, тому просить задовольнити його позовні вимоги та встановити факт проживання його і відповідачки однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 27.03.2003 по 28.02.2017р . та визнати за ним право власності на 1/2 частку легкового автомобіля «Део ланос» д.з НОМЕР_1 ; 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та стягнути компенсацію за речі які забрала позивачка у вигляді 1/2 частини їх вартості у сумі 48550 грн.

У підготовчому судовому засіданні позовні вимоги змінив і остаточно просив :

встановити факт проживання його і відповідачки однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 27.03.2003 по 28.02.2017р .

та визнати за ним право власності на ? частку легкового автомобіля «Део ланос» д.з НОМЕР_1 ; 1/2 частку квартири АДРЕСА_1

та стягнути компенсацію за речі які забрала позивачка у вигляді 1/2 частини їх вартості у сумі 48550 грн.

стягнути в якості компенсації 1/2 частки вартості легкового автомобіля «Део ланос» д.з НОМЕР_1 з розрахунку його вартості на час вчинення реєстрації договору купівлі- продажу 06.10.2015р.

У судовому засіданні позивач та його представник змінені позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач та її представник позовні вимоги визнали частково. Визнали факт проживання однією сім`єю як чоловік та дружина з вересня 2004 року по 28 лютого 2017р. В задоволенні наступних позовних вимог просили відмовити .

Суд заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши письмові докази по справі встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно довідки про склад сім`ї від 05.07.2018 року зазначено, що відповідач зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 з 28.09.2004 року та її син зареєстрований з 28.09.2004 року.(а.с.7)

Згідно свідоцтва про право власності на житло №9910 від 02.12.2008 року, трикімнатна квартира АДРЕСА_2 перебуває в спільній частковій власності по 1/3 частині ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.6)

Згідно довідки АЧ 463 від 05.05.2018 року право власності станом на 31.12.2012 року не було ні за ким зареєстровано (а.с.7)

З висновку проведеної перевірки від 04.03.2017 року, вбачається, що відповідач по справі звернувся до 28.02.2017 року виїхала з квартири позивача і забрала пральну машину, холодильник, кавоварку, електричну м`ясорубку, чайник, мікрохвильову піч, телевізор, стіл кухонний.(а.с.11)

Так у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки, відсутність перебування цих осіб в іншому шлюбі.

Відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

За приписами частини 2 статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Тобто, виходячи з аналізу вказаної норми Сімейного кодексу України, сім`єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до статей 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначив, що при вирішенні майнового спору на підставі ст. 74 СК України «… суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінка без шлюбу, в період, протягом якого було придбане спірне майно».

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовими договорами між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року у справі № 337/5266/15-ц.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Позивач обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги надав докази спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу за однією адресою, ведення спільного сімейного бюджету, видатків по утриманню спірної квартири.

А тому суд вважає, що факт проживання однією сім`єю позивача та відповідача доведено. Однак в судовому засіданні доведено факт проживання однією сім`єю з часу їх реєстрації за однією адресою , тобто з вересня 2004 по 28 лютого 2017р. а не з 2003р. як зазначав позивач.

Разом з цим суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача 48500гр. в якості компенсації за спільно нажиті речі, а саме:

холодильний двокамерний «Індезіт» (2003 року випуску) вартістю 10000.00грн. пральна машина «Арістон» 2003 року випуску, вартістю 6000.00грн..

телевізор IG жидкокристалічний, 2012 року випуску, вартістю 12000.00грн..

мікрохвильова піч LG 2012 року випуску, вартістю 2500.00грн..

праска, вартістю 600.00грн..

пилосос, вартістю 4000.00грн..

стіл кухонний, вартістю 800.00грн..

2 столи комп`ютерні, вартістю 1500.00грн. кожний, а всього 3000.00грн..

комп`ютерні крісла, вартістю 1200.00грн. кожне, а всього 2400.00грн..

меблевий гарнітур, 2010 р. випуску, вартістю 14000.00грн..

диван, 2013 року випуску, вартістю 4000.00грн..

трюмо, 2013 року випуску, вартістю 1200.00грн..

комод, 2013 р. випуску, вартістю 2500.00грн..

велосипед марки «Айріс»2010р. випуску вартістю 1 100.00грн..

зимових колеса на зимній резині 2013 року випуску, вартістю 10000грн..

чоловічій золотий ланцюжок, вагою 23 гр. вартістю 23000.00грн.

В свою чергу позивач жодних доказів на обґрунтування своїх позовних вимог не надав. Не довів в судовому засіданні наявність всіх зазначених ним речей та те, що їх забрала відповідач.

В судовому засіданні відповідач пояснила, що забрала з собою мікрохвильову піч вартістю 800 грн, праску вартістю 300 грн, пилосос вартістю 1600грн, пральну машину вартістю 1500грн всього на 4200грн. Інші речі залишились у позивача в квартирі і вона не знає де вони є так як останній змінив замки і вона в квартирі після від`їзду не була.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

За таких обставин суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 1/2 частку вартості саме тих речей, наявність яких була доведена в судовому засіданні , а саме : мікрохвильову піч вартістю 800 грн, праску вартістю 300 грн, пилосос вартістю 1600грн, пральну машину вартістю 1500грн всього на 4200грн.

Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути в рахунок компенсації за забрані нею речі в розмірі 1/2 частки їх вартості ,тобто у розмірі 2100грн. а в задоволенні іншої частини позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо стягнення 1/2 частки вартості автомобіля, то суд приходить до наступного.

Так судом встановлено, що в період проживання однією сім`єю відповідачем було придбано автомобіль «Део Ланос» днз НОМЕР_1 .

В судовому засіданні відповідач пояснила, що автомобіль вона купувала за свої особисті кошти. Так як авто вона купувала в кредит, то всі платежі за кредитом вона здійснювала зі своєї заробітної плати, а іншу частину заробітку вона витрачала на себе та потреби сім`ї. Вважає автомобіль не спільним майном а своїм особистим, придбаним за свої особисті кошти. Крім цього дане авто було продане ще під час проживання з відповідачем однією сім`єю, а кошти витрачені на потреби сім`ї .

Зазначені пояснення відповідача жодним чином позивачем не спростовані.

Крім цього судом встановлено що автомобіль «Део Ланос» днз НОМЕР_1 позивач продала це в 6 жовтня 2015року, власником автомобіля став ОСОБА_7 , що зазначено в свідоцтві про реєстрацію.(а.с.57)

Сторони не заперечують, що вони , після продажу автомобіля, по потребі користувались ним, так як покупцем став племінник відповідача.

За таких обставин пояснення позивача, що він не знав що автомобіль проданий не знайшли належного обґрунтування в судовому засіданні, а тому суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача 1/2 частки вартості автомобіля.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

За таких обставин в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити.

Щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , то судом встановлено наступне: згідно договору купівлі продажу квартири (з відстроченням платежу) від 18.09.2017року тобто майже через 6 місяців після припинення стосунків з відповідачем.

Крім цього з договору вбачається, що при укладенні зазначеного договору відповідач не сплачувала жодних коштів продавцю, а відповідно умов договору сплачує по 120,33 $ США щомісячно до 18.09.2027р. (а.с.53-56).

За таких обставин нема жодних правових підстав для визнання за відповідачам права власності на 1/2 частку зазначеної квартири, а тому в задоволенні позову і в цій частині слід відмовити в повному обсязі за їх необгрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 28.09 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути ОСОБА_2 компенсацію за забрані нею речі у виді 1/2 частини їх вартості тобто у розмірі 2100грн..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 352гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 28,16гривень.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення проголошено 02.03.2020р. о 8:15 год.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області О.П.Євдокімова