Справа № 509/2517/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Сірман Г.В.,

за участю: представника позивача адвоката Недяк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2 та ОСОБА_3

про визнання недійсним шлюбного договору,-

ВСТАНОВИВ:

02.06.2020 року представник позивача звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 18.09.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Шлюбний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Образцовою Т.А., та зареєстрований за №3473.

Вважає, що вказаний Договір є фіктивний у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним.

У провадженні слідчого відділу Київського відділу поліції в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області перебувало кримінальне провадження, (зараз матеріали справи передані до суду) щодо обвинувачення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0003160 від 02.09.2019, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України (Крадіжка, вчинена в особливо великих розмірах або організованою групою).

Своїми умисними злочинними діями 01.09.2019 року ОСОБА_2 разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ще однією невстановленою особою, спричинили потерпілому ОСОБА_8 матеріальний збиток в особливо великих розмірах.

Під час досудового розслідування з боку ОСОБА_9 було подано цивільний позов до відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 про відшкодування йому шкоди завданої злочином.

З метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, сторона обвинувачення звернулась до суду з клопотанням про арешт майна. У вказаному клопотанні була заявлена вимога про накладання арешту на все майно яке належало як підозрюваному (Відповідачу 1 по даній цивільній справі) так і на майно яке було зареєстрована на його дружину - ОСОБА_3 (Відповідачу 2 по даній цивільній справі), яке було придбано під час шлюбу.

У судовому засіданні, що відбувалося у Київському районному суді міста Одеси 05.12.2019 року (суддя: Іванчук В.М., справа №520/20666/18, Провадження N1-kc/947/16261/19), в заперечення накладання арешту на спільне майно подружжя, захисником Трача Д.К. було надану суду копію Шлюбного договору від 18 вересня 2019 р., укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , та посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Образцового T.А.,законність якого оскаржується даною позовною заявою.

Вважають, що Шлюбний договір від 18 вересня 2019 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підлягаю визнанню недійсним на підставі ст.ст.215, 203, 228,234 ЦК України, виходячи з наступного.

Щодо правового режиму спільного майна подружжя згідно діючого законодавства.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 CK України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 CK України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. (Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії судців Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N404/1515/16-4)

Щодо змісту Шлюбного Договору та його впливу на частки майна подружжя.

Так згідно п.1 Шлюбного Договору «Предмет цього шлюбного договору є врегулювання майнових відносин подружжя під час перебування у шлюбі і на випадок його розірвання, встановлення особливого режиму майнових відносин між подружжям.»

Відповідно до п.3 Шлюбного Договору «Подружжя домовилось про непоширення на майно, набуте у шлюбі, вимог cт.60 Сімейного кодексу України, тобто домовилось, що майно, яке придбано нами під час шлюбу, а також майно, яке буде придбано після укладання цього договору, в тому числі і те, право власності на яке підлягає державної реєстрації, буде особистою приватною власністю того із подружжя, на чия ім`я воно придбано».

Тобто подружжя, уклавши Шлюбний договір, змінило правовий режим спільного майна подружжя, з рівності часток, на інший, внаслідок чого суттєво зменшилася частка ОСОБА_2 , оскільки те майно, яке було зареєстровано саме на дружину, значно, (кратно, в рази) перевищує вартість того майна яке зареєстровано на ОСОБА_13 .

Для більшої ілюстрації, надають перелік майна та порядок його реєстрації.

№Трача Дмитро КостянтиновичОСОБА_3 а
1. 2. 3.- земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0.199 га, кадастровий номер :02:002:0106, за адресою: АДРЕСА_1 ; - земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0.25 га, кадастровий номер: :02:002:0107 за адресою: АДРЕСА_1 - житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 148.4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ;- квартира загальною площею 47.4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 ; - житловий будинок загальною площею 416.7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 - будинок відпочинку сімейного типу загальною площею 141.3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 ;

Щодо фіктивності Шлюбного договору в порядку ст. 234 ЦК України.

Згідно ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Згідно ст.93 ЦК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.

Тобто проаналізувавши вказану норму права вбачається, що головна мета укладання шлюбного договору - це врегулювання майнових відносин подружжя.

У той час, метою укладання Шлюбного договору від 18.09.2019 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 було не врегулювання майнових відносин, а намагання уникнути відповідальності та приховати майно від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення шкоди завданої ОСОБА_8 внаслідок вчинення злочину!!!

Докази виникнення права у ОСОБА_9 та обов`язку у ОСОБА_2 на грошове відшкодування регламентовано наступними нормативними актами:

- ст.55 КУ, де зазначається, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

- ст.128 КПК України, де зазначається, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння;

- ст.1177 ЦК України, де зазначається, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону;

- п.3 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі ст. 16 ЦК України, де зазначається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

- ст.22 ЦК України, де зазначається, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування;

- ст.23 ЦК України, де зазначається, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

- ст.1177 ЦК України, де зазначається що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

- ст.1166 ЦК України, де зазначається, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

- ст.1167 ЦК України, де зазначається, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, після вчинення злочину, ОСОБА_14 набув статусу кредитора по відношенню до ОСОБА_2 , а останній набув статус боржника, оскільки у нього виник обов`язок по відшкодуванню шкоди (будь-то матеріальної, будь-то моральної), що по своїй суті свідчить про виникнення грошового зобов`язання.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Щодо недійсності Шлюбного договору, з урахування положення ст.228 ЦК України та зловживання ОСОБА_2 правом на поділ майна.

Окрім того, що оспорюваний договір має риси фіктивного, про що детально було зазначено вище, він також порушую публічний порядок, оскільки спрямований на порушення прав ОСОБА_1 .

Згідно ст.228 ЦК України, Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до частини другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Такий спосіб захисту, а саме через призму ст.ст. З, 13, 228, 234 ЦК України знайшов своє відображення у сталій судовій практиці Верховного Суду, яка в порядку ст. 286 ЦПК України є обов`язковою для застосування відповідних норм права, у подібних правовідносинах, а саме у:

- у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі N 646/3972/16-ц (провадження Ы 61-28761св18);

- у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі N 317/3272/16-ц (провадження N 61-156св17);

- у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі N 910/7547/17;

- у постанові Верховного Суду у складі Великої Палати від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц (Провадження N 14-260цсЇ9).

Тобто, з викладеного вбачається, що після вчинення злочину, ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 , зрозуміли, що за завдану шкоду наступить відповідальність, тобто сторони передбачили негативні наслідки для себе у випадку викриття ОСОБА_2 у вчинені злочину та набрання чинності рішення по притягненню його до кримінальної та цивільної відповідальності, тому метою укладання оспорюванного договору було не намагання врегулювати майнові відносини між подружжям, а цілеспрямоване намагання створити умови для унеможливлення задоволення у майбутньому вимог ОСОБА_1 як кредитора або стягувача, за рахунок майна ОСОБА_2 як власника!!!

Щодо недійсності Шлюбного договору, з тих підстав, що він суперечить положенням ст. 97 СК України та ст. 13 ЦК України, оскільки ставить у скрутне становище одного з подружжя та призводить до зловживання правом одного з подружжя. (Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення у Постанові Верховного Суду від 26.02.2020р. №755/19197/18).

Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, тому відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм Цивільного кодексу України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом у відповідності до норм цивільного процесуального законодавства.

Аналогічний правовий висновок сформовано Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року у справі N 6-230цс14.

При цьому, оскільки шлюбний договір є видом цивільного договору то, на нього також розповсюджуються положення статті 13 ЦК України щодо добросовісності поведінки, зловживання правом, дотримання моральних засад суспільства тощо.

З огляду на викладене, з посиланням на ст.ст.3, 6, 11, 13, 16, 22, 23, 93, 202, 203, 215, 228, 234, 355, 509, 627, 1166, 1167, 1177 ЦК України; ст.ст.7, 8, 9, 60, 64, 70, 97, 103 СК України, ст.55 Конституції України він просить суд:

- визнати недійсним Шлюбний договір укладений 18.09.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Образцовою Т.А., та зареєстрований за №3473;

- стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі з підстав зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, надіслала до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги не визнала, а також надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Відповідачем ОСОБА_3 у відзиві на позов зазначено, що дійсно, під час перебування у законному шлюбі з 08 листопада 2008 року, вона - ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 прийшли до взаємної згоди як подружжя і на випадок його розірвання, вирішили встановити особливий режим майнових відносин між ними на той час, як подружжям.

18.09.2019 року між нею та ОСОБА_2 було укладено Шлюбний договір, у відповідності до вимог чинного законодавства України, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Образцового Т.А., та зареєстрований за №3473 до реєстру.

Пунктом 1 шлюбного договору врегульовано майнові відносини подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі і на випадок його розірвання, встановлення особливого режиму майнових відносин між подружжям.

Пунктом 3 шлюбного договору передбачено: «Ми, ПОДРУЖЖЯ, домовилися про непоширення на майно, набуте у шлюбі, вимог статті 60 Сімейного кодексу України, тобто домовились, що майно, яке придбано нами під час шлюбу, а також майно, яке буде придбано після укладання цього договору, в тому числі і те, право власності на яке підлягає державній реєстрації, буде особистою приватною власністю того із ПОДРУЖЖЯ, на чиє ім`я воно придбано (зареєстровано, нараховано, тощо). До складу такого майна ми відносимо:

- будь-яке нерухоме та рухоме майно;

- майнові права, в тому числі корпоративні, а також доходи від підприємницької діяльності, - інші доходи, вартість матеріального і нематеріальйого майна, інших активів, що мають вартість, у тому числі цінні папери;

- грошові кошти (заробітна плата, гонорар, виграш, дохід від відчуження нерухомого та рухомого майна, тощо);

- речі, в тому числі індивідуального користування, коштовності, тощо, незалежно від часу їх придбання;

- страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням;

- дохід, що приноситиме особисте приватне майно та майнові права.

Пунктом 4 шлюбного договору передбачено:«Своєю особистою приватною власністю кожен із ПОДРУЖЖЯ володіє, користується і розпоряджається на власний розсуд, вчиняє будь-які дії щодо неї, не узгоджуючи питання з іншим із ПОДРУЖЖЯ навіть за умови, якщо за час шлюбу таке майно значно збільшиться у своїй вартості внаслідок спільних чи грошових затрат одного із ПОДРУЖЖЯ або обох.»

Пунктом 5 шлюбного договору передбачено:«Ми, ПОДРУЖЖЯ, домовились, що у разі відчуження майна у будь-який спосіб, згода другого з ПОДРУЖЖЯ, надання якої передбачено ст. 65 Сімейного кодексу України, не потрібна. В цьому разі, якщо договір, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, нотаріусу подається цей шлюбний договір.»

Пунктом 7 шлюбного договору передбачено «Ми, ПОДРУЖЖЯ, домовилися, що умови цього договору щодо правового режиму належного ПОДРУЖЖЮ майна, зберігаються в разі розірвання шлюбу».

Під час укладання зазначеного шлюбного договору сторонам нотаріусом роз`яснено зміст статей 203, 215-218, 228-236 Цивільного кодексу України та статей 57-74, 92-103 Сімейного кодексу України.»

Крім того, під час визначення врегулювання майнових відносин подружжям ОСОБА_15 та ОСОБА_2 було враховано наявність рішення Київського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2016 року по справі №520/15128/16-ц стосовно частини майна.

Твердження позивача по справі ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_16 щодо їх думки відносно того, що шлюбний договір є нібито фіктивним, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним вважає надуманими, безпідставними та такими, що не мають під собою правового обґрунтування.

Дійсно, у провадженні слідчого відділу Київського відділу поліції в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області перебувало кримінальне провадження, (зараз матеріали справи передані до суду) щодо обвинувачення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_7 , внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0003160, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України.

Під час проведення досудового слідства по зазначеному кримінальному провадженню слідчим суддею Київського районного суду м.Одеси Федулеєвою Ю.В. від 27.09.2019 року винесено ухвалу про накладення арешту на майно ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Зазначену ухвалу скасовано Одеським апеляційним судом від 11.11.2019 року та повернуто прокурору Одеської місцевої прокуратури №1 для усунення недоліків клопотання з моменту отримання ухвали Одеського апеляційного суду на протязі 72 годин.

В подальшому, слідчим суддею Київського районного суду міста Одеси Іванчук В.В. винесено ухвалу від 05 грудня 2019 року за результатами розгляду клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 про накладення арешту в межах кримінального провадження №0003160, за якою накладено арешт на майно тільки підозрюваних по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_19 . В іншій частині клопотання про накладення арешту - відмовлено.

Факти щодо обставин скасування накладеного арешту на майно ОСОБА_3 були досліджені в описовій та мотивувальній частині Ухвали по цій же справі Верховним Судом у складі колегії судів Касаційного кримінального суду від 25 лютого 2020 року.

Таким чином, якщо за результатами судового розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 буде доведено його вину та доведено розмір заявленої шкоди потерпілим по справі ОСОБА_20 , то відносно ОСОБА_2 може вірогідно бути застосоване застосовано як вид покарання - конфіскація майна, із врахуванням, що на теперішній час на належне майно ОСОБА_2 - накладено арешт.

Твердження позивача ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_16 стосовного того, що вони вважають, що Шлюбний договір від 18 вересня 2019 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст.215, 203, 228, 234 ЦК України, не відповідають дійсності та не мають правового підґрунтя, оскільки на момент укладення шлюбного договору, станом на 18 вересня 2019 року органами досудового розслідування не оголошувалась підозра ОСОБА_2 по кримінальному провадженню № 0003160.

Крім того, обставини щодо скоєння нібито злочину ОСОБА_2 відносно ОСОБА_9 по обвинуваченому акті, врученому ОСОБА_2 нібито мали місце 01 вересня 2019 року, а майно яке рахується зареєстрованим за нею ОСОБА_3 та на яке розповсюджується дія шлюбного договору, придбалось нею задовго до заявлено дати ОСОБА_1 , тобто ніяк не могло бути придбано за нібито викрадені у нього кошти.

Тому, станом на 18.09.2019 року саме метою укладання Шлюбного договору від 18.09.2019р. між ОСОБА_2 та нею ОСОБА_12 було врегулювання майнових відносин (ні їй, ні нині колишньому її чоловікові ОСОБА_2 не було відомо щодо намірів органів досудового слідства оголосити ОСОБА_2 підозру, ОСОБА_2 зазначає що не скоював такого злочину), а не намагання уникнути відповідальності та приховати майно від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно, оскільки нікому з них не було відомо про те, що ОСОБА_14 звернеться до суду із заявою, що в нього нібито викрали більше 75 мільйонів гривень. Органами слідства не досліджено навіть правову природу появи у ОСОБА_9 таких облікових наявних грошових коштів зберігання у будівельній квартирі (не житловій), не перевірено скільки податків сплачено в дохід держави із заявленої ОСОБА_21 нібито викрадених майже 75 мільйонів гривень.

З огляду на викладене вона просить суд відмовити у задоволені позову ОСОБА_22 та його представника ОСОБА_16 щодо визнання недійсним Шлюбного договору, укладеного 18.09.2019р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Образцовою Т.А., та зареєстрований за №3473 в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, письмового відзиву на позов до суду не подавав.

Заслухавши пояснення представника позивача, ознайомившись з відзивом відповідача на позов, дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі, 08 листопада 2008р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 08.11.2008р. міським відділом РАЦС Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1701, на яке йдеться посилання в Шлюбному договорі, про також не заперечує Відповідач по справі ОСОБА_3 .

У відношенні ОСОБА_1 було вчинено кримінальний злочин, відомості по якому були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0003160 від 02.09.2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України.

По даному кримінальному провадженню ОСОБА_1 було визнано потерпілим, що вбачається з Витягу з ЄРДР від 21.02.2020 р. та Пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 02.09.2018 р.

Зі змісту Витягу з ЄРДР від 21.02.2020 р. також вбачається, що в рамках кримінального провадження було повідомлено про підозру наступних осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_17 та ОСОБА_7 .

09.09.2019 р. у кримінальному провадженні №0003160 від 02.09.2019, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, ОСОБА_2 було допитано у якості свідка, що підтверджується Протоколом допиту свідка ОСОБА_2 від 09.09.2019 р.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 10.09.2019 р. по справі №947/21616/19 було обрано запобіжний захід ОСОБА_7 .

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 10.09.2019 р. по справі №947/21616/19 було обрано запобіжний захід ОСОБА_17 .

В рамках кримінальному провадженні №0003160 від 02.09.2019 року, 18.09.2019 року було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується Протоколом про обшук від 18.09.2019 р.

18.09.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено Шлюбний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Образцовою Т.А., та зареєстрований в реєстрі за №3473.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 21.09.2019 р. по справі №947/21616/19 було обрано запобіжний захід ОСОБА_2 у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси Федулеєвою Ю.В. від 27.09.2019 року по справі №947/23505/19 було накладено арешт на майно ОСОБА_17 ОСОБА_23 ОСОБА_24 , ОСОБА_3 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.11.2019 року по справі №947/23505/19 було скасовано Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27.09.2019 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0003160, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.09.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України та клопотання повернуто прокурору для усунення недоліків.

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27.09.2019року клопотання старшого слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Ясинецького Б.П., яке погоджено прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 Бічевським В.В. про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0003160 від02.09.2019 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5ст.185КК України задоволено. Накладено арешт на майно підозрюваних ОСОБА_2 та ОСОБА_17 . Також накладено арешт на майно дружини підозрюваного ОСОБА_2 ОСОБА_3 та майно дружини підозрюваного ОСОБА_17 ОСОБА_18 . Своє рішення про накладення арешту на зазначене майно слідчий суддя мотивував тим, що у кримінальному провадженні заявлено до підозрюваних уточнений цивільний позов на загальну суму 77333555 гривень, що становить матеріальну шкоду, та 500000 гривень, що складає моральну шкоду. Щодо накладення арешту на майно, що належить на праві власності дружинам підозрюваних, слідчий суддя обґрунтував тим, що зазначене у клопотанні майно, було набуте в період перебування між вказаними особами у шлюбних відносинах, та може свідчити про те, що таке майно являється спільною сумісною власністю подружжя. Крім того послався на ту обставину, що санкція ч.5 ст.185 КК України передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна.

Однією з підстав для скасування Ухвали суду першої інстанції про накладання арешту, суд виходив з того, що частина об`єктів нерухомого майна, на які слідчий просив накласти арешт, з урахуванням положень ч.1 ст.57 Сімейного кодексу належать на праві особистої приватної власності дружинам підозрюваного, оскільки частина майна була набута до укладення шлюбу або на підставі договору дарування.

В подальшому, Ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси Іванчук В.В. від 05 грудня 2019 року за результатами розгляду клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 про накладення арешту в межах кримінального провадження №0003160, було накладено арешт виключно на майно підозрюваних по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_17 , а в іншій частині клопотання про накладення арешту-відмовлено.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.02.2020р. справа №506/5649/19 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Станом на дату ухвалення рішення по цивільній справі, кримінальна справа №947/6642/20 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_17 та ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.185 КК України, яке зареєстроване у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0003160 від 02.09.2019р. перебуває на розгляді у Київському районному суді міста Одеси.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п`ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З аналізу викладених норм права, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 03 червня 2015 року у справі N 6-4806св15.

Відповідно до ст.92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Зі змісту ст.93 СК України вбачається, що шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.

18.09.2019 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Образцовою Т.А було посвідчено Шлюбний договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований у Реєстрі №3473.

Пунктом 1 шлюбного договору сторони врегулювали майнові відносини подружжя, під час перебування у шлюбі і на випадок його розірвання, що не суперечить нормам діючого законодавства та свідчить про реальність договору та наміри сторін по договору, що кореспондується з подальшим розірванням шлюбу між подружжям, про що зазначалося судом раніше.

Крім того, суд враховує, що на час укладання Шлюбного договору ОСОБА_2 не було вручено повідомлення про підозру, в розшуку він не перебував, отже посилання Позивача на фіктивність правочину та намагання уникнути майнової відповідальності носять бездоказовий характер та ґрунтуються лише на припущеннях.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд відмовляючи в позовних вимогах виходить з того, що вина ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення по кримінальному провадженню №0003160, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.09.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 185 КК України ще не встановлена жодним судовим рішення, в зв`язку з чим суд виходить з презумпції невинуватості особи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко проти України" (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів фіктивності укладеного між відповідачами шлюбного договору, в зв`язку з чим вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Керуючись ст.ст.12, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково в строки визначені ст.354 ЦПК України до Одеського апеляційного суду через Овідіопольський районний суд Одеської області.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 ч.1 Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Овідіопольський районний суд Одеської області.

Суддя А.І.Бочаров