Номер провадження: 22-ц/813/1797/20
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором і в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 15.08.2008 р. між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту № 581-013/ФКВІП-08, за умовами якого ОСОБА_3 було отримано кредит у розмірі 100000 дол. США, із сплатою 11,98 % річних строком погашення до 09.08.2033 р. На забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань по погашенню кредиту, 15.08.2008 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 581-013ФПОР1-08 та окремо з ОСОБА_1 договір поруки № 581-013ФПОР2-08. Позивач посилався на те, що боржником ОСОБА_3 кредитні зобов`язання не були виконані, а відповідачі, як поручителі зобов`язалися відповідати солідарно по зобов`язанням ОСОБА_3 . Позивач просив суд стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 581-013/ФКВШП-08 від 15.08.2008 року у розмірі 1 980 745, 26 грн. (а.с. 1-5).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси (суддя Луняченко В.О.) від 18 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 143-144).

03 вересня 2016 року позивачем була подана апеляційна скарга через Київський районний суд м. Одеси. В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, свою позицію обґрунтовував тим, що відповідно до укладених між відповідачами договорів поруки поручителі несуть перед кредитором солідарну відповідальність та солідарне стягнення не стане перешкодою для звернення кожного з них зі зворотною вимогою до позичальника. Також ПАТ «Дельта Банк» не був згоден з позицією суду, стосовно спливу строку передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України в зв`язку з направленням вимоги про виконання зобов`язань лише у 2015 році, зазначав, що вимагати дострокового погашення кредиту належить лише кредитору та реалізується ним на власний розсуд. Тому апелянт просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі (а.с. 149-151).

01 грудня 2016 року рішенням Апеляційного суду Одеської області (головуючий суддя по справі Калараш А.А., судді Гірняк Л.А., Заїкін А.П.) апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2016 року задоволено частково. Суд вирішив рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2016 року змінити в частині мотивування підстав відмови у задоволені позову, в решті рішення залишено без змін (а.с. 196-199).

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції представником ПАТ «Дельта Банк» 28 грудня 2016 року була подана касаційна скарга, у якій скаржник вказував, що відповідно до укладених між відповідачами договорів поруки поручителі несуть перед кредитором солідарну відповідальність та солідарне стягнення не стане перешкодою для звернення кожного з них зі зворотною вимогою до позичальника, а також посилався на ч. 1 ст. 6 ГПК України та рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 року по справі №15-рп/2002 (а.с. 205-202).

16 жовтня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (головуючий Червинська М.Є., суддя доповідач Зайцева А. Ю., Коротенко Є.В., Коротун В.М., Курило В.П.) вирішив касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково. Скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 241-245).

Таким чином, предметом перевірки є рішення Київського районного суду м. Одеси (суддя Луняченко В.О.) від 18 липня 2016 року (а.с. 143-144), яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог виходячи з того, у позивача з червня 2010 року з`явилось право вимоги про дострокове повне погашення кредиту. Відповідно суд першої інстанції вказав, що вимога про виконання зобов`язань по кредитному договору направлена до поручителів лише у 2015 році, тобто після спливу строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Крім того, відмовляючи в позові суд першої інстанції вказав, що в даній справі предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору. З огляду на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України немає.

Сторони в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з врахуванням предмету та підстав заявленого позову в суді першої інстанції.

Надаючи оцінку законності та обґрунтованості рішення суду в контексті доводів апеляційної скарги та вказівок ВС апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів 15 серпня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 581-013/ФКВІП-08, за умовами якого позичальник, отримав кредитні кошти в розмірі 100 000 дол. США та зобов`язався повернути їх в строк до 09 серпня 2033 року, шляхом щомісячних виплат, сплачуючи 11,98 % за користування кредитом та комісію за користування кредитом, за управління кредитом та за видачу готівки.

На забезпечення належного виконання позичальником умов кредитного договору 15 серпня 2008 року між ТОВ « Укрпромбанк» і ОСОБА_2 та між ТОВ «Укрпромбанк» і ОСОБА_1 укладені договори поруки № 581-013/ZФПОР1-08 та № 581-013/ZФПОР2-08.

Відповідно до пункту 3 договорів поруки, сторони передбачили, що поручитель та боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи повернення кредиту, сплату процентів, штрафних санкцій та відшкодування шкоди.

Пунктом 10 договорів поруки передбачено строк дії договорів поруки - до повного виконання зобов`язань за кредитним договором боржником та поручителем.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях, у тому числі за кредитним договором № 581-013/ФКВШП-08 та забезпечувальними договорами поруки № 581-013/ZФПОР1-08 і № 581-013/ZФПОР2-08.

У зв`язку з неналежним виконанням боржником умов кредитного договору у ОСОБА_3 з червня 2010 року виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 04 серпня 2015 року становить 1 980 745,26 грн, в тому числі 1 676 341,32 грн заборгованості за тілом кредиту, 276 365,84 грн відсотками, 28 038,10 грн комісією.

Банк скористався своїм правом та 19.08.2015 року, відповідно до п. 6.2 договору кредиту направив поштою відповідачам вимогу про дострокове погашення заборгованості, яку ОСОБА_2 отримала 29.08.2015 року, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням № 701, ОСОБА_1 отримав вказану вимогу 28.08.2015 року, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням № 535, однак борг за договором кредиту не був погашений (а.с.19,20). Таким чином, Банк відповідно до умов п.6.2 договору кредиту набув право звернення до суду з позовом до поручителів з 30.09.2015 року. 01 вересня 2015 року банк звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, слід виходити з того, що розмір вказаної заборгованості визначений як результат реалізації на дострокове стягнення всієї суми позики за кредитним договором, про що свідчить розрахунок заборгованості (а.с. 18, 19-20). При цьому як вбачається з розрахунку (а.с. 88-89) перша заборгованість за кредитом в межах преклюзивних строків та з врахуванням строку звернення до суду виникла 30.04.2014 року, а до суду позивач звернувся засобами Укрпошти 29.08.2015 року (а.с. 44), втративши при цьому право стягнення з поручителів заборгованість (в розмірі 3 661, 60 дол. США основної заборгованості, та 2829, 56 дол. США - відсотків за квітень 2014 по січень 2015 року) за користування в межах 6 місячного строку пред`явлення вимоги до поручителів. Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, посилаючись на положення ч.4 ст.559 ЦК України, помилково посилався на те, що порука є припиненою, оскільки у Банку з червня 2010 року з`явилось право вимоги про дострокове погашення кредиту, однак вимогу про погашення заборгованості направлено лише у 2015 році, допустивши помилку в оцінці обставин справи та невірно застосувавши норми матеріального права, що згідно зі ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування прийнятого судового рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. При цьому задовольняючи позовні вимоги частково суд виходить з вище встановлених обставин та керується наступним.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства України.

У відповідності до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати належних йому процентів.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як зазначив ВС, скасовуючи попереднє рішення апеляційного суду в своїй постанові апеляційний суд дійшовши правильного висновку про відсутність солідарної відповідальності поручителів між собою, залишив поза увагою існування в кожного з поручителів самостійної відповідальності перед кредитором за зобов`язаннями боржника. Фактично, кожен з поручителів в межах свого договору солідарно зобов`язаний з боржником. Таким чином, з поручителів підлягають стягненню заборгованість з кожного окремо, при цьому відповідно до частини першої статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Таким чином, кожен з поручителів в разі виконання обов`язку на користь кредитора має право звернутися до боржника із зворотною вимогою.

З врахуванням курсу долара США на момент звернення до суду (1 дол. США - 28.05) та межах заявлених позовних вимог, які були визначені в національній валюті, та з врахуванням стадії апеляційного перегляду, де позовні вимоги не можуть бути уточнені, апеляційний суд частково задовольняє позовні вимоги та стягує заборгованість за тілом кредиту 1 573 633, 44 (1 676 341, 32 - 102 707, 88 (3 661, 60 дол. США х 28.05); відсотки 196 996, 67 (276365, 84 - 79369.16 (2829, 56 дол. США х 28.05), комісії - 28 038, 10 грн. комісії з поручителів. При цьому на момент виконання цього рішення вказана сума заборгованості повинна бути зменшена у разі часткового погашення заборгованості боржником та/або звернення стягнення на іпотечне майно.

Разом з тим, як вбачається з поданого клопотання представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 12.07.2019 року ПАТ «Дельта Банк» звернув стягнення на квартиру, яка виступала предметом договору іпотеки, укладеного в забезпечення виконання кредитного договору № 581-013/ФКВІП-08 віл 15.08.2008 року, в позасудовий спосіб про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Не зважаючи на тривалий час знаходження справи в апеляційному суді, після перегляду справи судом касаційної інстанції, про вказані вище дії кредитор суд не повідомив, докази наявності залишку заборгованості суду не надав. Оскільки основне зобов`язання припинилося в порядку ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», а кредитним договором та договором іпотеки не передбачено інше, то суд апеляційної інстанції скасовує прийняте судове рішення та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апелянта знайшли своє часткове підтвердження, судом першої інстанції невірно надана оцінка обставинам справи та неправильно застосовані норми матеріального права, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»- задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2016 року- скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором- залишити без задоволення.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

П.М. Черевко

31.03.2020 року м. Одеса