ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6112/20 Справа № 208/5674/19 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька (а.с. 2-4), який в подальшому уточнила (а.с. 81-87).

В обгрунтування позову зазначила, що 15 липня 2014 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак сімейне життя не склалося та з 14 липня 2019 року вони проживають окремо, у шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть. Неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Вона повністю займається вихованням дитини, а відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, будь-якої участі в духовному та фізичному розвитку дитини не приймає. На сьогоднішній день вона має намір виїхати за межі України, в саме в Республіку Польща, Італійську Республіку разом зі своєю неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В м. Варшава Республіки Польща вже тривалий час постійно проживають та працюють її батьки та сестра. В м. Соренто Італійської Республіки вона знайшла роботу та має змогу деякий час працювати офіціантом в ресторані « Карузо » в цій державі. Перебувати за кордоном з дитиною вона має намір приблизно від шести місяців до одного року, але дату виїзду визначити складно через те, що їй не відомо коли саме судом буде ухвалене рішення. Однак без нотаріального посвідченої згоди відповідача на виїзд неповнолітньої дитини виїхати за межі України не вбачається можливим. Виїзд дитини за кордон до Республіки Польща, Італійської Республіки необхідний для розширення світогляду, розвитку, відпочинку за кордоном, спілкування дитини з рідними, вивчення мов, тощо.

Просила суд надати дозвіл дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Дніпропетровська, дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Республіки Польща, Італійської Республіки, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в її ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , супроводі, строком на три роки в період з 01 квітня 2020 року по 01 квітня 2023 року з обов`язковим поверненням неповнолітньої дитини в Україну за місцем її постійного проживання.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 березня 2020 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено в повному обсязі (а.с. 131-134).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, а також судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права /а.с. 139-146/.

ОСОБА_2 скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подав відзив на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог виходив з недоведеності заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходились в зареєстрованому шлюбі в період з 15 липня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 , шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 15 липня 2014 року Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 203 (а.с.9). Шлюб було розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не заперечується сторонами та підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.10), яка проживає із позивачем, що також не заперечується відповідачем та вбачається з акту проживання без реєстрації від 08 серпня 2019 року (а.с.12).

На сьогоднішній день позивач має намір виїхати за межі України, в саме в Республіку Польща, Італійську Республіку разом зі своєю неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем в м.Варшава Республіки Польща тривалий час постійно проживають та працюють батьки позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також сестра ОСОБА_6 , а в м.Соренто Італійської Республіки позивач знайшла роботу та має змогу деякий час працювати офіціантом в ресторані « Карузо » в цій державі.

Позивач у своєму позові посилається на те, що без нотаріального посвідченої згоди відповідача на виїзд неповнолітньої дитини виїхати за межі України не вбачається можливим, а виїзд дитини за кордон до Республіки Польща, Італійської Республіки необхідний для розширення її світогляду, розвитку, відпочинку за кордоном, спілкування з рідними, вивчення мов, тощо.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та ст. 141, 153, 157 СК України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано жодного доказу того, в якій саме державі буде перебувати дитина, в який конкретно визначений проміжок часу дитина буде перебувати за кордоном, у зв`язку з чим, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до Республіки Польща та Італійської Республіки без визначення конкретних дат перебування дитини в цих державах, фактично позбавлять відповідача, як батька дитини, можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги стосовно того, що батьком дитини, відповідачем по справі, безпідставно відомлено надати дозвіл на тимчасові поїздки доньки за кордон, що в свою чергу шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами є безпідставними, оскільки нормами СК України закріплені рівні права батьків щодо виховання дити. Не надання дозволу щодо виїзду дитини за кордон в ті країни та в той проміжок часу згідно позовних вимог є правом відповідача, як батька та жодним чином не призводить до порушення прав та інтересів дитини щодо її розвитку. Крім того, як вбачається з відзиву на апеляційну скаргу, відповідач не заперечує щодо надання дозволу на виїзд дитини до Республіки Польщи де проживають бабуся, дідусь та тіка дитини, але на більш короткий термін - місяць.

Доводи скарги стосовно того, що відповідач самоусунувся від виховання дитини та не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, тому вихованням та матеріальним забезпеченням займається тільки позивач також є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо участі батька у вихованні дитини, а також спір щодо місця проживання. Також, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що батько не бажає брати участі у вихованні дитини та не бере участі щодо її матеріального утримання, оскільки в матеріалах справи наявні докази, які спростовують вказані обставини, а саме відповідач звертався до органу опіки та піклування щодо встановлення порядку побачень його з малолітньої донькою, оскільки позивач чинити йому перешкоди та розпорядженням № 140-р від 21.10.2019 року визначено порядок побачень його з донькою (а.с. 38) також наявна заява відповідача на ім`я начальника служби у справах дітей щодо продовження чинення перешкод у спілкуванні його з дитиною. Відповідач також зазначав, що з нього стягуються аліменти. Позивачем не надано доказів того, що відповідач не виконує вказаний обов`язок та має заборгованість по аліментам.

Доводи скарги стосовно того, що мета виїзду дитини за кордон необхідне для розширення світогляду дитини, її розвитку, вивченню іноземних мов, відпочинку та спілкування з родичами, колегія суддів не бере до уваги, оскільки дана мета, яка зазначена позивачем в позові належним чином не обгрунтована, оскільки позивач не зазначає чому для розширення світогляду дитини, її розвитку, вивченню іноземних мов, відпочинку та спілкування з родичами необхідний саме період три роки. Крім того, як сама позивач зазначає в позові в Італійській Республіці вона знайшла роботу, тому є підстави вважати, що дійсною метою позивача є виїзд за кордон є також її інтерес, а саме працевлаштування за кордоном, а не тільки інтереси дитини.

Доводи скарги стосовно порушення судом норм процесуального права, а саме: невірно вказано номер справи, назва третьої особи та не зазначено дату виготовлення повного тексту рішення не впливає на законність та обгрунтованість рішення суду та не є підставою для його скасування.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров