Справа № 163/802/19
Провадження № 2/163/19/20
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2020 року Любомльський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді Чишія С.С.

з участю секретаря Голядинець О.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Любомль Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ КБ "Надра" про усунення перешкод в реалізації права власності на нерухоме майно (третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Семенюк Наталія Миколаївна),

в с т а н о в и в :

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 просить постановити рішення про:

- усунення перешкод у вільному користуванні, володінні і розпорядженні належним йому майном, перешкод у державній реєстрації права власності в житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, що по АДРЕСА_1 , шляхом визнання недійсним укладеного 24.04.2007 року між ПАТ КБ "Надра" та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 іпотечного договору, який посвідчений приватним нотаріусом Семенюк Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 469, і припинення іпотеки на цей житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 2500 м2, яка розташована в селі Римачі Любомльського району Волинської області;

- визнання протиправними дії приватного нотаріуса Семенюк Н.М., як державного реєстратора, щодо прийняття рішень про державну реєстрацію прав і їх обтяжень від 25.04.2007 року № 4866085 про внесення запису в Державний реєстр іпотек про реєстрацію обтяження іпотекою вказаного будинку; визнання цього рішення приватного нотаріуса незаконним і його скасування;

- вилучення з Державного реєстру іпотек запису за реєстраційним номером обтяження 4866085 та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку за № 3422649;

- скасування зареєстрованої приватним нотаріусом Семенюк Н.М. за № 470 заборони на відчуження житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1 та вилучення відповідного запису із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна під реєстраційним номером обтяження 4859227.

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що є співвласником добудованої частини житлового будинку загальною площею 262,2 м2 з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,25 га по АДРЕСА_1 , що встановлено рішенням суду від 15.02.2017 року, яким це майно визнано спільною сумісною власністю подружжя - його та відповідача ОСОБА_6 .

На підставі цього рішення 21.04.2017 року за його заявою реєстраційною службою зареєстроване право спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку, а в реєстрації аналогічного права власності на вище вказану частину житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями 27.04.2017 року державний реєстратор відмовив через наявність у Державному реєстрі реєстрації права спільної сумісної власності на будинок за ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Рішенням суду від 15.06.2018 року скасовано здійснений 29.03.2007 року запис про право власності на будинок за реєстраційним номером 18346758 за вищевказаними особами. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно цей запис скасований 09.08.2018 року. Проте провести реєстрацію його права власності неможливо через перебування будинку в іпотеці згідно з укладеним 24.04.2007 року між ПАТ КБ "Надра" та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 договором іпотеки, який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон із записом про заборону відчуження. Окрім будинку за цим договором предметом іпотеки також є належна йому на праві спільної сумісної власності земельна ділянка.

У зв`язку із наведеними обставинами вважає можливим способом захисту своїх порушених прав власника шляхом припинення дії, яка порушує право вільного користування, володіння та розпорядження майном, - визнання іпотечного договору недійсним, скасування рішень приватного нотаріуса як державного реєстратора щодо державної реєстрації обтяжень на майно та відповідних записів в реєстрах іпотек і заборон відчуження.

Як на підстави визнання договору іпотеки недійсним вказав, що ні будинок, ні земельна ділянка не могли бути предметом цього договору, оскільки сторона іпотекодавця не була законним власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами загальною площею 361,3 м2, а земельна ділянка станом на дату укладення договору не була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відсутність цієї реєстрації згідно вимог чинної на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій унеможливлювала посвідчення нотаріусом спірного договору і слугувала підставою для відмови у державній реєстрації договору іпотеки, проте нотаріус цих вимог не дотримала.

Він, як зареєстрований з 21.07.1993 року у шлюбі чоловік з іпотекодавцем ОСОБА_2 та співвласник предметів іпотеки, згоди останній на отримання кредиту та укладення спірного договору іпотеки не давав, жодних зобов`язань за ними на себе не брав, тому не має нести ніяких обмежень, пов`язаних із накладенням заборони на відчуження належного йому майна. Дружина ОСОБА_2 приховала від нього факт укладення цих договорів, при цьому кредитні кошти для потреб сім`ї не використовувались, на що вони витрачені останньою йому невідомо.

Крім цього, іпотечний договір не відповідає законодавчо встановлених вимогам, оскільки не містить даних про ЄДРПОУ ВАТ "КБ Надра", у ньому невірно зазначена посада представника банку, невірно зазначена площа будинку, не вказано площ і переліку надвірних будівель і споруд, не зазначено цільового призначення земельної ділянки, відсутній її кадастровий номер, адреса її місця розташування не відповідає дійсності.

У зв`язку із недійсністю даного правочину підлягають застосуванню його наслідки шляхом скасування відповідних записів у реєстрах іпотек і заборон відчуження.

Відповідач ПАТ "КБ "Надра" подав відзив на позовну заяву. По суті спору представник відповідача вказав, що при укладенні спірного договору іпотеки банк діяв абсолютно добросовісно, про перебування у шлюбі іпотекодавця не знав і не міг знати, а позивач зі своєї сторони не довів своєї необізнаності із діями дружини. Крім цього, вважає наявними підстави для закриття провадження у справі з підстав існування судового рішення, ухваленого у справі № 163/2371/14-ц з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Також заявив про застосування строку позовної давності, оскільки, як було встановлено у справі № 163/2371/14-ц, про існування оспорюваного договору позивач знав з травня 2014 року, тому просив відмовити у задоволенні позову з цієї підстави.

Позивач подав відповідь на відзив, у якому вказав, що заявлений позов має характер негаторного, тому строки позовної давності застосуванню не підлягають. Решта доводів за своїм змістом зводяться до викладених у позові обґрунтувань.

Учасники справи в судове засідання не з`явились.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 13.01.2020 року позовні вимоги підтримав з наведених у позові підстав. В це засідання не з`явився, 31.03.2020 року в канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності через неможливість прибуття до суду за станом здоров`я та епідеміологічну ситуацію в Україні.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в канцелярію суду подали заяви про визнання позову та розгляд справи за їх відсутності.

Представник відповідача ПАТ "КБ "Надра" про причини неявки в дане судове засідання не сповістив, хоча про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Разом із цим у призначене на 13.01.2020 року судове засідання подавав клопотання про розгляд справи за відсутності представника Банку.

Третя особа - приватний нотаріус Семенюк Н.М. в судове засідання не з`явилась, хоча, як вбачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомила, заяв щодо суті спору та процедури його розгляду не подала.

З огляду на такі обставини суд розглянув справу на підставі матеріалів справи за відсутності учасників справи.

Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.07.1993 року, що підтверджується наявною у справі № 163/2371/14-ц копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Копією свідоцтва про право власності на житло від 30.09.1996 року стверджено належність на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розташованої на ст. Ягодин Любомльського району квартири загальною площею 100,2 м2, яку вони набули в порядку приватизації згідно Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Рішенням Римачівської сільської ради від 25.10.2005 року № 42 відповідачу ОСОБА_2 за її заявою дозволено проведення реконструкції житлового будинку та будівництво гаража, літньої кухні, господарських приміщень, вольєра по АДРЕСА_1 .

Із матеріалів справи № 163/2371/14-ц встановлено, що зазначена у вищевказаному свідоцтві станція Ягодин та село Римачі є одним і тим же населеним пунктом.

Рішенням Римачівської сільської ради від 16.02.2007 року № 8/10 відповідачу ОСОБА_2 надано у власність 0,25 га земельної ділянки в с.Римачі Любомльського району Волинської області з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Право власності ОСОБА_2 на цю земельну ділянку підтверджено Державним актом серії ВЛ № НОМЕР_5 від 19.03.2007 року.

Згідно із актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта садибної забудови від 27.02.2007 року побудований ОСОБА_2 індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 прийнятий в експлуатацію.

29.03.2007 року КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" був виданий витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 14071126, за яким житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 362,2 м2, житловою - 172,8 м2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 . Запис про право власності вчинений за реєстраційним номером 18346758.

24.04.2007 року між ВАТ КБ "Надра" та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 8/7-В/3, згідно з яким банк надав позичальнику кредит в сумі 50 000 доларів США з відсотковою ставкою 14,49% річних.

При оформленні кредиту в анкеті-заяві ОСОБА_2 вказала на свій сімейний стан як неодружена та надала копію паспорта, у якому відсутня відмітка про наявність зареєстрованого шлюбу.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором того ж дня, 24.04.2007 року, між ВАТ КБ "Надра" та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 362,3 м2, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 2500 м2, яка розташована в селі Римачі Любомльського району Волинської області. Договір посвідчений приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Семенюк Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 469.

Підписанням цього договору іпотекодавець запевнив, що вся інформація щодо предмета іпотеки є достовірною.

За умовами ст.5 договору Банк як іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частині. Звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України "Про іпотеку"; права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України "Про іпотеку". Іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

На підставі цього договору 24.02.2007 року приватним нотаріусом Семенюк Н.М. була накладена заборона на відчуження предметів іпотеки до повного виконання умов кредитного договору, яка зареєстрована в реєстрі за № 470.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , спадщину після смерті якого прийняла і оформила його мати - відповідач ОСОБА_2 , у тому числі на 1/3 частки іпотечного будинку.

У 2014 році ПАТ "КБ "Надра" звернулось в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В межах цієї справи ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ПАТ "КБ "Надра" про визнання недійсним договору іпотеки від 24.04.2007 року.

Позов ПАТ "КБ "Надра" ухвалою Любомльського районного суду від 13.03.2015 року був залишений без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України за повторною неявною позивача в судове засідання без поважних причин.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 28.03.2016 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено через недоведеність позивачем належними та допустимими доказами свого права власності на частину майна в об`єкті нерухомості по АДРЕСА_1 , а тому заявлені позовні вимоги в обраний ним спосіб шляхом визнання договору іпотеки недійсним визнано такими, що не можуть бути задоволені. Апеляційний суд також дійшов висновку, що неповідомлення ОСОБА_2 нотаріуса і банку про права позивача ОСОБА_1 на спірне будинковолодіння могло свідчити про невизнання нею права останнього на такий об`єкт нерухомого майна.

З огляду на підстави відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у 2016 році звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 (треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_9 , КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації", приватний нотаріус Любомльського районного нотаріального округу Семенюк Н.М., ПАТ КБ "Надра") про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Любомльського районного суду від 15.02.2017 року, яке набрало законної сили 07.03.2017 року, добудовану частину житлового будинку загальною площею 262 м2, господарські споруди - гараж 69,7 м2, літню кухню - 34,9 м2, два сараї - 44,1 м2 та 32,7 м2, та вбиральню, що знаходяться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в селі Римачі Любомльського району, визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Цим же рішенням суду видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Семенюк Н.М. свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.11.2013 року після смерті ОСОБА_4 визнано недійсним.

На підставі цього рішення суду в Державному реєстрі речових прав 21.04.2017 року зареєстроване право спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2495 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № :01:002:0014, яка знаходиться в селі Римачі Любомльського району, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру.

Згідно із п.6 ч.1 ст.24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" підставою для відмови в державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

За змістом п.5 ч.1 ст.2 цього Закону обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину.

Через наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинених на підставі договору іпотеки від 24.04.2007 року приватним нотаріусом Семенюк Н.М. записів про заборону відчуження та перебування житлового будинку по АДРЕСА_1 в іпотеці, що доводиться сформованим 19.04.2019 року відповідним витягом, позивач ОСОБА_1 позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на частину цього майна згідно рішення суду від 15.02.2017 року.

У 2018 році ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" (третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ "Надра" Стрюков І.О.) про визначення часток в праві спільної власності і визнання права власності в порядку спадкування.

Рішенням Любомльського районного суду від 15.06.2018 року, яке набрало законної сили 17.07.2018 року, за ОСОБА_2 визнано право власності на 4/100 частки житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_4 , та на 48/100 частки цього нерухомого майна як його співвласника.

Цим рішенням також скасовано в реєстрі прав власності на нерухоме майно запис про право власності з реєстраційним номером № 18346758.

На підставі цього рішення суду державний реєстратор 09.08.2018 року скасував запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним № 18346758 від 29.03.2007 року про реєстрацію права спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 362,3 м2, житловою - 172,8 м2, , що підтверджується відповідними витягами від 09.08.2018 року.

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, зміст та підстави заявленого позову суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, про що заявляє відповідач ПАТ КБ "Надра".

Перш за все, рішення Любомльського районного суду від 24.04.2017 року у справі 163/2371/14-ц, на яке посилається представник банку в обґрунтування своєї позиції, скасоване рішенням апеляційного суду від 28.03.2016 року.

Предметом спору у справі 163/2371/14-ц дійсно був оспорюваний договір іпотеки, однак підстави ухваленого апеляційним судом судового рішення про відмову у позові ґрунтуються виключно на недоведеності наявності у позивача права на заявлення цього позову. Оцінка відповідності оспорюваного договору вимогам закону апеляційним судом не надавалась і висновки про безпідставність позову по суті спору не робились. Відтак відсутні підстави вважати про існування рішення суду, яким вирішено спір про той самий предмет і з тих самих підстав.

Згідно із ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, на підставі досліджених доказів судом встановлено і це доведено судовими рішеннями від 15.02.2017 року та від 15.06.2018 року, що на дату укладення спірного договору іпотеки заставлене в іпотеку нерухоме майно фактично перебувало у спільній власності, зокрема, 102,2 м2 житлового будинку - у спільній сумісній власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , решта 262,0 м2 будинку та земельна ділянка площею 0,25 га - у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Конституція України у статті 41 гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном.

За змістом ст.ст.572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Згідно із ч.1 ст.5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції станом на дату укладення спірного договору) предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України "Про іпотеку" майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Аналогічне за змістом положення закріплене у ст.578 ЦК України.

У ч.3 ст.6 Закону України "Про іпотеку" також визначено, що іпотекодавець зобов`язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов`язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України "Про іпотеку" іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно із ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Тобто якщо майно, яке є спільною власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень ч.1 ст.203, ч.1 ст.205 ЦК України.

Із наданих приватним нотаріусом Семенюк Н.М. матеріалів укладеного договору іпотеки встановлено, що цей договір укладений без нотаріально посвідченої згоди позивача ОСОБА_1 , який є співвласником предметів іпотеки в силу вимог статті 60 СК України, оскільки, як встановлено дослідженими доказами, це нерухоме майно набуто відповідачем ОСОБА_2 у період шлюбу із позивачем.

При цьому суд враховує, що право власності у позивача на добудовану частину житлового будинку як новостворене майно згідно із положеннями ч.2 ст.332 ЦК України, ст.60 СК України виникло з часу, що й у його дружини ОСОБА_2 . Аналогічне правило застосовується й до земельної ділянки, як об`єкта спільної сумісної власності подружжя. Адже визнання належності цього майна на праві спільної сумісної власності подружжя пов`язується не з набранням законної сили рішенням суду, яким доведено цю обставину, а з моменту набуття права власності на таке майно.

Отже, враховуючи вищенаведені норми матеріального права, такі обставини свідчать, що відповідач ОСОБА_2 неправомірно, без нотаріально посвідченої згоди позивача ОСОБА_1 розпорядилася належним їм на праві спільної сумісної власності подружжя нерухомим майном, внаслідок чого порушено права та законні інтереси позивача.

Крім цього, у справі доведено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не були законним співвласниками житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями загальною площею 362,3 м2, а відтак даний об`єкт нерухомості не міг бути предметом іпотеки через недотримання вимог ч.1 ст.5 Закону України "Про іпотеку".

Зазначена обставина також об`єктивно підтверджується фактом скасування режиму права спільної сумісної власності цих осіб на дане майно.

Як свідчать зібрані у справі докази, відповідач ОСОБА_10 під час укладення кредитного та іпотечного договорів фактично приховала від ПАТ КБ "Надра" та нотаріуса факт її перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем ОСОБА_1 , внаслідок чого договір іпотеки нотаріусом був посвідчений без згоди останнього.

На зазначену обставину, а саме добросовісність банку при укладенні спірного договору, вказав його представник у відзиві на позов в обґрунтування безпідставності позову.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду у прийнятій по справі № 372/504/17 постанові від 21.11.2018 року висловила таку правову позицію.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.

Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір із підстав його недійсності.

При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Отже, із наведеного слідує, що доводи Банку про свою добросовісність при укладенні договору правового значення у спірних правовідносинах не мають.

Таким чином, на підставі встановлених у справі фактів і обставин суд дійшов висновку, що оспорюваний договір іпотеки без нотаріально посвідченої згоди позивача, який є співвласником предметів іпотеки в силу вимог статті 60 СК України, у відповідності до вимог ст.ст.203, 205, 215 ЦК України слід визнати недійсними.

У зв`язку із цим обґрунтованими і доведеними є вимоги позивача про скасування вчиненої приватним нотаріусом на підставі цього договору заборони на відчуження предметів іпотеки, яка зареєстрована в реєстрі за № 470.

Інших підстав для визнання цього правочину недійсним судом не встановлено, а неведені позивачем у позові з цього приводу мотиви можуть заявлятись лише стороною правочину, оскільки жодним чином не випливають із прав та законних інтересів позивача, їх не стосуються і не порушують.

Із цих же мотивів та з огляду на статус приватного нотаріуса як третьої особи відсутні підстави для визнання її дій як державного реєстратора протиправними.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст.15 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється, зокрема, у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Отже, заявлена вимога про припинення іпотеки на житловий будинок і земельну ділянку до задоволення не підлягає, оскільки саме рішення про визнання договору іпотеки недійсним є підставою для припинення іпотеки в силу закону і дублюванню судовим рішенням не потребує.

Також не підлягають до задоволення вимоги позивача про визнання незаконними і скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Семенюк Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.04.2007 року та вилучення з Державного реєстру іпотек запису з реєстраційним номером обтяження 4866085, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про іпотеку 3422649, з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження за реєстраційним номером 4859227.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04.09.2018 року у справі № 915/127/18 та від 20.11.2019 року у справі № 802/1340/18-а зазначила, що Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV).

Разом із цим статтю 26 Закону № 1952-IV викладено у новій редакції згідно Закону України від 05.12.2019 року № 340/ІХ, який набрав чинності 16.01.2020 року.

Згідно із ч.3 ст.26 Закону № 1952-IV у новій редакції відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

У зв`язку із таким законодавчим положенням в сукупності із положеннями ст.4 Закону № 1952-IV визнання договору іпотеки недійсним є підставою для проведення державної реєстрації необхідних записів у відповідні Державні реєстри.

Таким чином, з наведених мотивів суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Щодо заявленого представником відповідача ПАТ КБ "Надра" клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності суд дійшов такого висновку.

Згідно із положеннями статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим сукупний аналіз ст.261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності, серед іншого, повинен збігатися з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Із матеріалів справи 163/2371/14-ц встановлено, що про існування спірного договору іпотеки позивачу стало відомо у вересні 2014 року.

У цьому ж році позивач з метою захисту своїх прав звернувся в суд із позовом про визнання договору іпотеки недійсним, тобто в межах встановленого законом строку позовної давності.

З огляду на підстави відмови у задоволенні заявленого ним позову, які були наведені вище і зводились до відсутності права у позивача на його подання, початком перебігу трирічного строку позовної давності у цій справі слід обраховувати від дня набрання рішенням суду від 15.02.2017 року про визнання предметів спірного договору спільною сумісною власністю подружжя позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 законної сили, тобто з 07.03.2017 року.

Із цим позовом ОСОБА_1 звернувся в суд 23.04.2019 року.

Отже, строк позовної давності позивачем не пропущено.

Вважати заявлений позов негаторним відсутні підстави з огляду на правову природу спірних правовідносин, у яких констатовано допущення порушень при укладенні спірного договору. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Враховуючи часткове задоволення позову та звільнення позивача від сплати судового збору з передбаченої п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" підстави, з відповідачів у рівних частках слід стягнути в користь держави згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, виходячи із діючого на час подання позову розміру, який з огляду на немайновий характер задоволеної вимоги становив 768,40 гривень.

Керуючись ст.ст.259, 264, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір іпотеки від 24 квітня 2007 року, укладений між відкритим акціонерним товариством комерційний банк "Надра" та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Семенюк Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 469.

Скасувати вчинену 24 квітня 2007 року приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Семенюк Н.М. заборону на відчуження житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 , та зареєстрованої в реєстрі за № 470.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Надра" в користь держави по 256 (двісті п`ятдесят шість) гривень 14 копійок судового збору з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом 30 днів з дня його складення може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду через Любомльський районний суд.

Відповідно до п.3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки … апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Ім`я позивача - ОСОБА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_2 .

Імена/найменування відповідачів:

- ОСОБА_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_3 ;

- ОСОБА_9 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_4 ;

- ПАТ КБ "Надра"; місце знаходження: вулиця Січових Стрільців 15, місто Київ; ЄДРПОУ - 20025456.

Найменування третьої особи - приватний нотаріус Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Семенюк Наталія Миколаївна; місце знаходження: вулиця Ярослава Мудрого 5а, місто Любомль Волинської області.

Головуючий : суддя С.С.Чишій