Провадження №22-ц/812/1010/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 червня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №487/5523/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Притуляк Інни Олександрівни об 11 годині 19 хвилині у приміщенні цього суду 04 березня 2020 року, повний текст якого виготовлений 13 березня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором,

у с т а н о в и л а :

22 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь 3000 доларів США (в еквіваленті - 78273 грн.) заборгованості за договором та 492 доларів США 3% річних у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання за «іншим договором» від 10 квітня 2012 року. Окрім того, просив стягнути з відповідача на його користь 980,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Позов мотивований тим, що 10 квітня 2012 року відповідач написав розписку, відповідно до якої визнав грошове зобов`язання перед позивачем на 24000 грн. та 3000 доларів США, зокрема, відповідач зобов`язувався повернути 24000 грн. до 05 червня 2012 року, а 3000 доларів США до 01 березня 2013 року. 10 квітня 2012 року та 26 червня 2012 року відповідач повернув позивачеві 20000 грн. та 2000 грн. на виконання укладеного договору позики. В іншій частині він своє зобов`язання не виконав. За такого позивач 10 квітня 2012 року, вважаючи, що грошові зобов`язання між ним та відповідачем оформлені 10 квітня 2012 року як договір позики, позивач 09 липня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу: 2000 грн. та 3000 доларів США, процентів за користування коштами та 3% річних (справа № 487/5285/15-ц). Рішенням суду від 07 лютого 2017 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційної інстанції від 05 травня 2017 року по справі № 487/5285/15-ц встановлено, що за договором позики відповідач отримав лише 24000 грн. і стягнуто 2000 грн. як борг з урахуванням процентів, інфляції та річних. У стягненні 3000 доларів США суд відмовив, вказавши, що 3000 доларів, які відповідач брав раніше, отримані «за іншим договором», обставини укладання, зміст та умови якого судом не встановлені. Відповідно, суд не вирішив, чи підлягають поверненню 3000 доларів США згідно цих невстановлених ним правовідносин, а тому позивач просив суд задовольнити його позов.

18 лютого 2019 року представник відповідача ОСОБА_3 подав до суду відзив, яким заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Відзив мотивований тим, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2017 року, яке було залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2017 року, ОСОБА_1 було відмовлено у стягненні 3000 доларів США за розпискою від 10 квітня 2012 року. За такого, позовні вимоги ОСОБА_1 , які заявлені в межах цивільної справи №487/5523/18, є спором між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і по справі №487/5285/15-ц, тому просив закрити провадження у справі.

Позивач в судовому засіданні вимоги, викладені в позовній заяві, підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог, в задоволенні позову просив відмовити за необґрунтованістю.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року в позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач в судовому засіданні наполягав на розгляді справи на підставі копії «іншого договору», без надання суду для огляду його оригіналу та ним не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами «іншого договору». Також суд враховував, що постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року (провадження №61-22396св18) рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2017 року по справі №487/5285/15-ц та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 3000 доларів США, процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ, та трьох процентів річних від вказаної суми скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду, а також для спонукання відповідача до добросовісного виконання свого процесуального обов`язку щодо надання відповідей у формі заяви свідка застосувати до нього заходи процесуального примусу, передбачені ст.144 ЦПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, як було встановлення рішенням суду від 07.02.2017 року по справі № 487/5285/15-ц, умови правочину, вчиненому сторонами у письмовий формі 10 квітня 2012 року, свідчать, що ними на власний розсуд погоджено, що 24000 грн. відповідач повертає по договору позики, а 3000 доларів США, які ОСОБА_2 брав раніше по «іншому договору,» зобов`язаний повернути в строк до 01 березня 2013 року.

Таким чином, суду по даній справі залишилось лише встановити обставини укладення, зміст та умови цього «іншого договору», визнаного судом на підставі заперечень відповідача про 4 Усних договори.

Враховуючи, що на думку позивача, друга частина розписки це не «інший договір», а також договір позики, а також те, що про наявність «іншого договору» і навіть не одного, а 4 Усних Договорів стверджував відповідач, позивач, у відповідності до ст. 93 ЦПК України, поставив відповідачу в позовній заяві 10 питань, відповіді на які, з наданням відповідних доказів, дали б можливість суду по цій справі встановити обставини укладення, зміст «іншого договору». Питання, поставлені позивачем: коли і за яких обставин відповідач познайомився з позивачем - ОСОБА_1 і чим це підтверджується? Чи отримував відповідач від ОСОБА_1 10.04.2012 року будь-які грошові кошти, і зокрема 24000 гривень та 3000 доларів США? Чи погрожував ОСОБА_1 насильницькими діями позивачу до 10.04.2012р., а також 10 квітня 2012 р. при написанні розписки, та після 10.04.2012 р. Якщо так, то коли (конкретна дата), скільки разів, в якій формі та за яких обставин це відбувалося та якими доказами підтверджується? Чи повідомляв відповідач про насильницькі дії позивача та про вимагання гаражів у правоохоронні органи, а також спільному їх з позивачем знайомому та члену Правління АГК

Секкеру Анатолію Валентиновичу, та якими доказами це підтверджується? Коли саме і за яких обставин відповідач домовлявся з позивачем про отримання гаражів за хабаря, і якими доказами це підтверджується? Якими словами при написанні розписки від 10.04.2012 року ОСОБА_1 продиктував написані ОСОБА_2 знак «$» та букви «дол.» після слів «а 3000», а також як позивач продиктував підкреслювання цифр НОМЕР_1 та 3000 ? Що означають цифри, написані відповідачем на зворотній частині розписки - окремо "2,5" в рядок "2,5 2 1.5", підкреслювання цифр 2, 1,5 і чи писав та підкреслював їх відповідач теж під загрозою насильницьких дій та зі слів позивача? Коли відповідач повернув ОСОБА_1 24000 гривень, отриманих в якості авансу за капітальний гараж (згідно пояснень відповідача - Доказ №3), 20000 гривень за ремонт капітального гаражу (згідно пояснень відповідача - Доказ №4) 22000 гривень, (згідно пояснень відповідача - Доказ № НОМЕР_2 ) і чим це підтверджується? Долари якої країни вказував відповідач знаком "$" в Статутах АГК "Парма"(Доказ №13) та в розписки, наданих експерту (Докази №1.1). Чи є 3000 доларів США, що вказані в розписці тими самими 3000 доларів, які вимагав ОСОБА_1 за юридичні послуги (згідно Доказу № НОМЕР_2 ) і якщо так, то чим це підтверджується?

Відповідач не виконав процесуальних дій, передбачених статтею 93 ЦПК України і не надав ні суду, ні позивачу відповіді ці питання, а також не надав доказів, які б підтверджували його пояснення щодо виникнення між ним та позивачем грошових або інших зобов`язань, крім договору позики.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням процесуальних дій, несе сторона, яке не вчинила такі дії.

Отже суд прийшов до правомірного висновку, «що в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити за їх необґрунтованістю», оскільки матеріалами справи не підтверджується, що ОСОБА_2 брав у ОСОБА_1 3000 доларів США по якомусь «іншому», вказаному ОСОБА_2 договору, а не по договору позики.

Також позивач погоджується з рішенням суду в частині врахування висновків Верховного Суду в Постанові від 13 березня 2019 року по справі, а саме, що враховуючи непредставлення відповідачем доказів укладання «іншого договору» та відмову від надання пояснень у формі заяви свідка в підтвердження «інших договорів», суд правомірно зазначив, що висновок про виникнення зобов`язання ОСОБА_2 щодо повернення 3000 доларів США по «іншому договору» - є необґрунтованим, оскільки це зобов`язання виникло на підставі саме договору позики, який підтверджується розпискою від 10 квітня 2012 року.

Оскільки судом правильно встановлено, що зобов`язання щодо повернення 3000 доларів США виникло не на підставі «іншого договору», а саме на підставі договору позики, то для скасування рішення підстав не має.

Проте, на думку заявника, рішення підлягає зміні, виходячи з такого.

В рішення зазначено: «Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься копія розписки від 10.04.2012 згідно якої ОСОБАЗ отримав у борг від ОСОБА 1 24000 грн. та зобов`язався їх повернути до 05.06.2012 року, а 3000 дол., які брав раніше зобов`язався повернути до 2013 року.»

Проте висновок суду, що «3000 дол., які брав раніше» не відповідає обставинам справи, оскільки в цьому словосполученні пропущений топографічний символ долара США - «$».

Мотивувальна частина оскаржуваного рішення містить два абзаци такого змісту:

«Оригінал «іншого договору» укладеного між ним та ОСОБА З 10.04.2012 року, на підтвердження передачі у борг ОСОБА_3 грошових коштів, позивач суду не надав. Згідно ст. 12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом - пості. Суд же, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише створює необхідні для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Позивач в судовому засіданні наполягав на розгляді справи на підставі копії «іншого договору», без надання суду для огляду його оригіналу та ним не надано суду належних допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами «іншого договору» .

Розташування цих абазів безпосередньо до, після посилання суду на порушення принципу змагальності порушує критерій несуперечливості рішення, оскільки у сторін може скластися помилкове враження, що в позові відмовлено внаслідок недоведення наявності «іншого договору» саме позивачем. Такий висновок буде прямо суперечити статті 12 ЦПК України, на яку посилається суд, оскільки про наявність «іншого договору» або «договорів» стверджує саме відповідач. Перекладання на позивача обов`язку підтверджувати доказами заперечення відповідача буде очевидним порушенням принципу змагальності.

Також зміст цих абзаців може привести до помилкового висновку, що в позові відмовлено внаслідок відсутності у справі оригіналу розписки

Саме внаслідок пояснень відповідача про наявність «інших договорів» суд у справі № 487/5285/15-ц відмовив в позові про стягнення 3000 доларів США.

Отже під час розгляду даної справи відповідач мав усі можливості підтвердити ці обставини шляхом надання пояснень у формі заяви свідка та пред`явленням відповідних доказів.

Проте відповідач ухилився від своїх процесуальних обов`язків, що і призвело до відмови в позові за необґрунтованістю

За такого ОСОБА_1 просив апеляційний суд в мотивувальній частині рішення змінити абзац: «Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься копія розписки від 10 квітня 2012 року, згідно якої ОСОБ З отримав у борг від ОСОБА 1 24000 грн. та зобов`язався їх повернути до 05.06.2012 року, а 3000 дол., які брав раніше зобов`язався повернути до 01.03.2013 року», додавши до нього знак «$» між словам «3000» і «дол.».

Змінити мотивувальну частину рішення шляхом перенесення до мотивувальної частини (у стислий виклад позиції позивача) абзаців:

«Оригінал «іншого договору» укладеного між ним та ОСОБА З 10.04.2012 року, на підтвердження передачі у борг ОСОБА 3 грошових коштів, позивач суду не надав.

Позивач в судовому засіданні наполягав на розгляді справи на підставі копії «іншого договору», без надання суду для огляду його оригіналу та ним не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами «іншого договору»;

Або виключивши з рішення ці абзаци;

Або змінити рішення таким чином, щоб із змісту рішення сторонам та громадськості було зрозуміло, що відмова в позові за «необґрунтованістю» означає не відсутність в справі оригіналу розписки від 10.04.2012р, а відсутність доказів про наявність між сторонами правовідносин по «іншому договору».

15 червня 2020 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Семененка В.Б. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивовано тим, що постановою Кабінету Міністрів України 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України короновірусу COVID-19» на всій території України з 12 березня 2020 року встановлений карантин. Здійснення правосуддя суддями у відкритих судових засіданнях з безпосередньою участю сторін процесу в умовах оголошеного Кабінетом Міністрів України карантину створює загрозу для життя та здоров`я суддів і учасників судових засідань. Зважаючи на вищевикладене, враховуючи поважність причин, введення в Україні з 12 березня 2020 року по 22 червня 2020 року карантину через спалах у світі коронавірусу та з метою недопущення розповсюдження цієї хворобі, для убезпечення від ризику життя та здоров`я людей, зокрема, учасників справи та працівників суду, представник відповідача просив розгляд справи відкласти на іншу дату, після завершення карантину.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 27 травня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій по справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у ній матеріалами на 16 червня 2020 року.

За такого розгляд даної справи апеляційним судом відбувається без виклику учасників справи, а тому підстав для задоволення клопотання представника відповідача та відкладення розгляду справи з наведених у ньому підстав не вбачається.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду таким вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що згідно із копії розписки від 10 квітня 2012 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 24000 грн. та зобов`язався їх повернути до 05 червня 2012 року, а 3000 дол., які брав раніше, зобов`язався повернути до 01 березня 2013 року. Посилаючись на часткове виконання відповідачем передбачених цією розпискою зобов`язань, позивач просив стягнути з нього 3000 доларів США (в еквіваленті - 78273 грн.) заборгованості за договором та 492 доларів США 3% річних у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Заводського районного суду м Миколаєва також перебуває цивільна справа №487/5285/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, який виник за договором позики, на підтвердження якого відповідачем 10 квітня 2012 року видана розписка.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2017 року по справі №487/5285/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2017 року, ОСОБА_1 відмовлено у стягненні 3000 доларів США, процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ, та трьох процентів річних від вказаної суми. Суди виходили з того, що між сторонами укладено «інший» договір, яким встановлено зобов`язання ОСОБА_2 щодо повернення йому 3000 доларів США до 01 березня 2013 року, правову природу даного договору судами не встановлено.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 3 000 доларів США, процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ, 2 014 доларів США та трьох процентів річних 354 доларів США, суд першої інстанції, з рішенням якого в означеній частині погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_2 3 000 доларів США та дати передачі цих грошових коштів. Текст розписки в частині «…а 3 000 дол., які брав раніше, зобов`язуюсь повернути до 01 березня 2013 року» є фактично посиланням на інший договір, обставини укладення, зміст та умови якого судом під час розгляду справи не встановлено.

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року (провадження №61-22396св18) рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2017 року по справі №487/5285/15-ц та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 3000 доларів США, процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ, та трьох процентів річних від вказаної суми скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд, не погоджуючись в частині із висновками судів попередніх інстанцій, вказав, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Частиною 3 статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частина 4 статті 545 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Не встановивши справжню правову природу укладеного договору, не надавши належної оцінки розписці від 10 квітня 2012 року, в якій вказано про обов`язок відповідача повернути 3 000 $ дол., тобто зазначений топографічний символ долара США, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про недоведеність позивачем факту отримання ОСОБА_2 3 000 доларів США.

При цьому відсутність дати передання грошових коштів не може слугувати підставою для висновку про неукладення договору позики, оскільки у будь-якому разі факт передачі коштів у борг має передувати складанню розписки. Вказаний висновок судів не випливає ні зі змісту розписки позичальника, ні з аналізу норм статей 1046, 1047 ЦК України, які визначають договір позики як реальний договір, укладений в момент передачі грошей, що підтверджується письмовою розпискою позичальника.

В силу пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо, зокрема, у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

За такого вказана процесуальна норма права направлена на виключення випадків одночасного розгляду декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.

Залишення позову без розгляду у цьому разі можливе лише за умови, що позов у справі, яка перебуває у провадженні цього чи іншого суду, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі.

Підстава позову - це фактичні обставини (юридичні факти), на яких ґрунтується вимога позивача, та з наявністю або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є примусове виконання обов`язку в натурі.

Звертаючись з позовом, за яким судом відкрито провадження у справі №487/5285/15, ОСОБА_1 просив про стягнення боргу з ОСОБА_2 , посилаючись на те, що 10 квітня 2012 року відповідач отримав від нього в борг грошові кошти в сумі 24 000 грн. на строк до 05 червня 2012 року та 3 000 доларів США - до 01 березня 2013 року, про що власноруч того ж дня написав розписку, але взяті зобов`язання виконав частково - протягом червня-липня 2012 року сплатив йому 22 000 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь 5 368 доларів США, що станом на 06 лютого 2017 року еквівалентно 144 936 грн, з яких: 3 000 доларів США - сума позики, 2 014 доларів США - проценти, визначені на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), за період з 11 квітня 2012 року по 06 лютого 2017 року, 354 долари США - три проценти річних від суми заборгованості у розмірі 3 000 доларів США, а також - 5 380 грн., з яких: 4 037 грн. - заборгованість за неповернутою позикою в сумі 2 000 грн з урахуванням індексу інфляції за період з 11 квітня 2012 року по 06 лютого 2017 року, 1 343 грн. - проценти, визначені на рівні облікової ставки НБУ.

У позові у справі № 487/5523/18 позивач просив стягнути з відповідача на його користь 3000 доларів США (в еквіваленті - 78273 грн.) заборгованості за договором та 492 доларів США 3% річних у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання за «іншим договором» від 10 квітня 2012 року, посилаючись на те, що сума 3000 доларів США це борг за договором, на підтвердження якого відповідачем 10 квітня 2012 року написана розписка.

За такого, як предмет (повернення ОСОБА_2 узятих ним у борг у ОСОБА_1 3000 доларів США та 3% річних у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання) так і підстави позовів (невиконання грошового зобов`язання, оформленого розпискою від 20 квітня 2012 року) у справах № 487/5285/15 та № 487/5523/18 є тотожними, а отже одночасний їх розгляд у судах виключається.

Колегія суддів звертає увагу, що само по собі посилання у позовній заяві у справі № 487/5523/18 на наявність «іншого договору» не змінює підстави позову у цій справі, оскільки, фактично, позивач посилається, що спірні правовідносини виникли між сторонами через невиконання ОСОБА_2 узятих останнім боргових зобов`язань за розпискою від 10 квітня 2012 року, що є тотожнім з фактичними обставини (юридичними фактами), на яких ґрунтується вимога позивача у справі № 487/5285/15.

Суд першої інстанції не звернув увагу на вказані обставини, незважаючи на наявність підстав для залишення позову без розгляду, безпідставно вирішив по суті справу, яка переглядається, тоді як оцінка справжньої природи боргової розписки від 10 квітня 2012 року, наявності чи відсутності підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 боргу за розпискою від 10 квітня 2012 року має бути надані саме у справі № 487/5285/15, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року (провадження №61-22396св18).

Частиною 1 статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За такого рішення у справі слід скасувати, а позов ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Щодо вимог апеляційної скарги про застосування до відповідача заходів процесуального примусу, передбачених статтею 144 ЦПК України, для спонукання відповідача до добросовісного виконання свого процесуального обов`язку щодо надання відповідей у формі заяви свідка колегія суддів зазначає наступне.

Види, підстави і порядок застосування заходів процесуального примусу визначені Главою 9 Розділу ІІ ЦПК України.

Заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства (частина 1 статті 143 ЦПК України).

Заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф (частина 1 статті 144 ЦПК України).

Зі змісту положень зазначеної Глави ЦПК України можна дійти висновку, що заходи процесуального примусу застосовуються судом тієї інстанції, під час розгляду якого відбулося відповідне невиконання процесуальних обов`язків.

Згідно із статтею 93 ЦПК України письмове опитування учасників справи як свідків, від якого, як стверджує позивач, ухилився відповідач, може бути проведено виключно у суді першої інстанції, оскільки вчинення вказаної процесуальної дії мало відбутися саме у цій інстанції, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений повноважень щодо вирішення питання наявності підстав для застосування до відповідача заходів процесуального примусу.

Пунктом 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням) сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Оскільки на день залишення позову ОСОБА_1 без розгляду відсутнє клопотання останнього про повернення судового збору, таке питання колегією суддів не вирішується.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 257, 377, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки касаційного оскарження, визначені статтею 390 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Н.В. Самчишина

Л.М. Царюк

___________________________________________________

Повний текст постанови складений 16 червня 2020 року