Справа № 127/4297/18
Провадження № 22-ц/801/1810/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 рокуСправа № 127/4297/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Копаничук С.Г., Войтка Ю.Б.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 липня 2020 року та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року, постановлені у складі судді Медяної Ю.В., в залі суду,

встановив:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про встановлення факту постійного проживання, визнання права на реєстрацію за місцем постійного проживання та зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач з 2010 року постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації, в побудованому ним житловому будинку, а зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

09.11.2017 позивач звернувся до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради із заявою про реєстрацію його дійсного місця проживання, але отримав відмову. Підставою відмови стало те, що для реєстрації його місця проживання за даною адресою необхідна згода ОСОБА_2 , на яку зареєстровано право власності на даний будинок. Такої згоди відповідач не надає.

У зв`язку із викладеним вище позивач звернувся до суду з даним позовом у якому просив встановити факт його постійного проживання в будинку АДРЕСА_1 та його право на реєстрацію у цьому будинку без згоди ОСОБА_2 ; зобов`язати Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради зареєструвати позивача за вищевказаною адресою.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2018 року провадження у справі №127/4297/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про встановлення факту постійного проживання, визнання права на реєстрацію за місцем постійного проживання та зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання, в частині позовних вимог щодо зобов`язання Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради зареєструвати позивача за адресою: АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_2 та внести ці дані до Реєстру територіальної громади м. Вінниці - закрито, оскільки вказані вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про встановлення факту постійного проживання та визнання права на реєстрацію за місцем постійного проживання, відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2018 року, зазначене вище рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2018 року залишено без змін, а ухвалу суду від 27 серпня 2018 року про закриття провадження в частині вимог про зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання скасовано, і справу в цій частині вимог направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Верховного Суду від 17 лютого 2020 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2018 року залишено без змін.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога про зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_2 та внести ці дані до Реєстру територіальної громади м. Вінниці, є похідною від позовних вимог про встановлення факту його постійного проживання за вказаною вище адресою та визнання права на реєстрацію за місцем постійного проживання, в задоволенні яких відмовлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2018 року, яке залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2018 року та постановою Верховного Суду від 17 лютого 2020 року.

26 серпня 2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.

Решту витрат на професійну правничу допомогу залишено за ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 не погодившись із рішенням суду від 30 липня 2020 року подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та залишити заявлений ним позов без розгляду.

При цьому, в апеляційній скарзі зазначено, що позивач не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, оскільки жодної повістки про виклик до суду не отримував, тому вважає, що у суду не було законних підстав розглядати справу без його участі.

Не погодившись також із додатковим рішенням суду від 26 серпня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій зазначив, що пред`явлені вимоги про стягнення судових витрат не пов`язані з розглядом цієї справи, а відповідач не надала доказів про сплату заявлених нею витрат на професійну правничу допомогу.

Також у апеляцій скарзі вказано, що представник відповідача надала не заяву про надання доказів, як це передбачено абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а заяву про стягнення судових витрат, яку заявили вже після винесення рішення від 30.07.2020.

Відзиви на апеляційні скарги від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходили.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при цьому надав заяву про розгляд справи у його відсутність, а також зазначив, що апеляційні скарги підтримує з підстав, які в них наведені.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні апеляційні скарги не визнали, вказавши на їх безпідставність та законність і обгрунтованість оскаржуваних судових рішень.

Представник Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані основне та додаткове рішення суду першої інстанції відповідають вищевказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2018 року, яке залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2018 року та постановою Верховного Суду від 17 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, в частині позовних вимог про встановлення факту постійного проживання та визнання права на реєстрацію за місцем постійного проживання, відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2018 року встановлено, що позивачем заявлено вимоги про встановлення факту його постійного проживання в будинку АДРЕСА_1 та права на реєстрацію в цьому будинку без згоди ОСОБА_2 , а також зобов`язання Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради зареєструвати його за адресою: АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_2 та внести ці дані до Реєстру територіальної громади м. Вінниці. Позивачем поєднано вимоги щодо зобов`язання Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради зареєструвати позивача за адресою: АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_2 та внести ці дані до Реєстру територіальної громади м. Вінниці, не у зв`язку із виконанням або невиконанням публічно-владних управлінських функцій даним суб`єктом владних повноважень, в тому числі, на виконання делегованих повноважень, а у зв`язку з тим, що такі вимоги є похідними від спору про право позивача на житло.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вимог про зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання, виходив з того, що вказана позовна вимога є похідною від позовних вимог про встановлення факту його постійного проживання та визнання права на реєстрацію за місцем постійного проживання, в задоволенні яких відмовлено рішенням суду, яке набуло законної сили.

Також у рішенні зазначено, що позивач ОСОБА_1 у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом у встановленому законом порядку.

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду від 30.07.2020 видно, що фактично єдиним доводом скарги є те, що справу було розглянуто у його відсутність і він не був повідомлений про дату, місце та час розгляду справи, а суд першої інстанції, встановивши повторну неявку позивача, мав би залишити позов без розгляду, а не відмовляти в його задоволенні.

Однак, колегія суддів вважає, що таке посилання апеляційної скарги не заслуговує на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Згідно з частиною четвертою статті 130 ЦПК України у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Частиною третьою статті 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 повідомлявся про судові засідання призначені на 10.06.2020 та на 30.07.2020 шляхом направлення судових повісток за адресою: АДРЕСА_1 , зазначеною останнім у позовній заяві, що підтверджується конвертами, які повернулися на адресу суду з відмітками відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 66-67, 73-74).

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Жодних заяв про зміну місця проживання від позивача на адресу суду не надходило.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду даної справи.

Крім того, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав достатні підстави для розгляду справи у відсутність позивача, при цьому неявка останнього в судове засідання не була підставою для відмови у задоволенні позову, а в силу статті 223 ЦПК України, надала суду можливість розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , що не свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Інших доводів про незаконність рішення суду першої інстанції апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Крім того, при ухваленні додаткового рішення від 26.08.2020 судом встановлено, що 21 травня 2018 року між ОСОБА_2 та адвокатом Шикуновою А.О. було укладено договір на надання правничої допомоги (а.с. 89 т. 2).

20 вересня 2019 року між ОСОБА_2 та адвокатом Шикуновою А.О. було укладено додатковий договір на надання правничої допомоги (а.с. 88 т. 2).

Відповідно до акту виконаних робіт від 30.07.2020 замовник ОСОБА_2 підтвердила, що виконавцем - адвокатом Шикуновою А.О. надана правнича допомога у повному обсязі, належної якості, претензій та зауважень до виконавця немає, витрати на правничу допомогу є справедливими та пов`язаними з виконанням умов Договору про надання правничої допомоги від 21.05.2018 та додаткового договору від 20.09.2019. Вартість правничої допомоги станом на дату складання цього акту становить 17500 грн. (а.с. 86, т. 2)

Як вбачається зі звіту про витрачений час на надання правничої допомоги адвокатом Шикуновою А.О., то нею на консультування замовника (відповідач), ознайомлення з документами наданими замовником по справі, вивчення нормативної бази, аналіз законодавства та судової практики в ході підготовки до судового розгляду даної цивільної справи, ознайомлення з постановою Верховного Суду по зазначеній справі, участь у судових засідання загалом витрачено 17 годин 30 хв. за що нараховано 17500 грн. (а.с. 87, т. 2)

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (частина 6 статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу ОСОБА_2 надала: акт виконаних робіт від 30.07.2020, звіт про витрачений час на надання правничої допомоги, договір про надання правничої допомоги від 21.05.2018 та додатковий договір від 20.09.2019 до договору про надання правничої допомоги від 21.05.2018.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі та зменшивши судові витрати ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу до 4000 грн. місцевий суд, посилаючись на постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/455/19, від 03 лютого 2010 року по справі №6-15773св09, від 19 вересня 2019 року по справі №925/245/19, а також з урахуванням заяви представника позивача про відмову у задоволенні вимог про стягнення судових витрат, дійшов вірного висновку про те, що судові витрати саме в такому розмірі є доведеними та співмірними з понесеними за надання ОСОБА_2 правничої допомоги і підлягають стягненню з позивача на її користь, оскільки, як правильно вказано у додатковому рішенні місцевого суду, зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 17500 грн. є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, так як адвокат Шикунова А.О. приймала участь лише у двох судових засіданнях, які тривали 1 год. 10 хв., включаючи перебування судді у нарадчій кімнаті, інші судові засідання відкладались. При цьому, позовна вимога щодо якої проводився розгляд справи є похідною від основних позовних вимог, у задоволені яких судом було відмовлено. Крім того, оцінка дій адвоката, що полягали у «консультаціях», «ознайомленні з документами», «вивчення нормативної бази», вказує на їх невідповідність критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів ч. 3 ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи, не потребували вивчення великого обсягу фактичних даних.

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що враховуючи нереалізацію права представника відповідача на відшкодування у передбаченому законом порядку витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи 27.08.2018 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на боці відповідача - Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, щодо встановлення факту постійного місця проживання, визнання права на реєстрацію за місцем постійного проживання, суд вправі стягнути витрати виключно щодо вирішення судом позовної вимоги про зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання позивача ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правничу допомогу у визначеному розмірі.

Отже, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржувані рішення суду і додаткове рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, тому судові витрати понесені ОСОБА_1 у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за останнім.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 липня 2020 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. Г. Копаничук

Ю. Б. Войтко