Справа № 308/8322/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.11.2020 місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Сарай А.І.,

за участю секретаря судового засідання Зборовської Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді заяву позивача ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Леміш Олексій Олексійович, про забезпечення позову в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Леміш Олексій Олексійович, до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Леміш Олексій Олексійович, звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.11.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Одночасно з позовної заявою позивачем, в інтересах якої діє представник адвокат Леміш І.О., подано заяву про забезпечення позову, згідно з якою просить вжити заходів до забезпечення позову у справі шляхом накладення арешту та заборони вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження або передачу права власності чи користування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

В обґрунтування вказаної заяви посилається на те, що на сьогоднішній день вважає за необхідне звернутися до суду із даною заявою про забезпеченням даного позову, оскільки їй відомо, що відповідач намагається відчужити належну їй раніше квартиру, право власності на яку вона просить визнати за нею, а договір щодо продажу такої недійсним. Незабезпечення поданого нею позову призведе до ускладнення виконання судового рішення у разі вирішення спору на її користь або взагалі призведе до унеможливлення його виконання. Забезпечення судом поданого нею позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , позбавить можливості відповідача відчужити дане майно до вирішення даного спору по суті та забезпечить реалізацію захисту її порушених прав. Стосовно пропозицій щодо зустрічного забезпечення, повідомляє, що іншим нерухомим майном вона не володіє, а накладення арешту на квартиру, яка на теперішній час згідно з оспорюваним нею договору купівлі-продажу належить відповідачу в однаковій мірі забезпечить інтереси як відповідача, так і позивача, оскільки спір стосується визнання права власності на дану квартиру та визнання недійсним договору купівлі-продажу. Арешт на зазначену квартиру, на думку позивача, буде уособлювати в собі одночасно зустрічне забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

При цьому згідно з ч. 4 ст. 153 ЦПК України у виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

В силу наведених приписів цивільного процесуального закону розгляд заяви про забезпечення позову здійснено після відкриття провадження у даній цивільній справі без повідомлення учасників справи.

Розглянувши вказану заяву про забезпечення позову та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

Положенням ч. 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

З контекстного аналізу наведених норм слідує, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Особа, яка подала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно може зникнути, зменшитись, погіршитись або може бути відчуженим.

Як встановлено судом, предметом позову у даній цивільній справі є:

визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, зареєстрований в реєстрі за № 619 від 23.08.2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ;

витребування в порядку ст. 388 ЦК України на користь ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , квартиру, об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , (3 кімнати, житлова 42,5 кв.м., загальна 65,1 кв.м.) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 із незаконного володіння ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на квартиру, об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , (3 кімнати, житлова 42,5 кв.м., загальна 65,1 кв.м.) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 20.08.2016 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідно до договору купівлі-продажу від 23.08.2017 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_2 цю ж квартиру.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.08.2020 року, номер інформаційної довідки: 220496929, власником в цілому квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 , підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу від, серія та номер: 6893, виданий 28.12.2018 року, видавник: Парамонов О.В., приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що укладення оспорюваного правочину сталося внаслідок введення її в оману з боку відповідача. За декілька днів до укладення договору купівлі-продажу належної їй квартири, відповідач, скориставшись її довірою до нього і обіцянками в найближчому часі одружитися з нею, під приводом нібито необхідності отримання ним великої суми коштів в кредит під ведення бізнесу, вмовив її укласти з ним договір купівлі-продажу належної їй квартири, оскільки, за його словами, для отримання даного кредиту йому необхідно було показати банку наявність у його власності нерухомого майна. Жодного наміру чи бажання в дійсності продавати належну їй квартиру вона не мала. Коштів, зазначених у договорі, за які нібито була продана квартира вона не отримувала. Тобто настання правових наслідків, передбачених таким правочином вона не бажала, оскільки такі були зумовлені зовсім іншою підставою, а саме нібито необхідністю за проханням відповідача укладення фактично фіктивного договору купівлі-продажу. Після отримання кредитних коштів відповідач пообіцяв їй, що право власності на дану квартиру він одразу передасть їй шляхом укладення іншого правочину. Після укладення з відповідачем оспорюваного договору купівлі-продажу, останній почав уникати спілкування з нею, грубо себе поводити зі нею, пригрозив ні в якому разі не розповідати своїм батькам про те, що власником квартири до цих пір являється він. Упродовж тривалого часу до моменту подання даної позовної заяви, нею вживалися заходи щодо досудового врегулювання даного спору шляхом проведення переговорів з відповідачем, неодноразових зустрічей та прохань негайно укласти інший правочин, за наслідками якого право власності на належну їй квартиру повернулося б до неї. Дані переговори та вимоги не дали жодного результату, оскільки відповідач не бажав йти на будь-які домовленості. Що стосується відповідача ОСОБА_3 , то останній взагалі не бажав та не вважав за необхідне зустрічатися для проведення будь-яких бесід щодо досудового врегулювання спору. Звертає увагу на те, що п. 12 договору не відповідає дійсності, оскільки у даному пункті зазначено, що квартира, яка відчужується була придбана продавцем за власні особисті кошти, хоча насправді така квартира була отримана нею у власність внаслідок договору дарування від 20.08.2016 року. Крім того, зауважує, що безпосередньо в договорі купівлі-продажу від 23.08.2017 року, її, як сторону такого правочину (продавець) зазначено у якості ОСОБА_4 , хоча станом на день укладення даного договору, у відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу від 20.06.2017 року серії НОМЕР_3 , вона є ОСОБА_5 , і протягом місячного строку у відповідності до чинного законодавства повинна була змінити прізвище в паспорті з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 , чого в силу життєвих обставин вона на момент укладення договору не вчинила. Таким чином, вказує, що на день укладення договору-купівлі продажу юридично ОСОБА_4 взагалі не існувало, а паспорт з прізвищем ОСОБА_7 був недійсним, відповідно й права на укладення даного договору від імені ОСОБА_4 у неї не було. Вважає, що це прямо вказує на порушення при укладенні даного договору істотних його умов, що вказує на його нікчемність та недійсність. На думку позивача, всі вищенаведені обставини прямо вказують на недійсність укладеного договору купівлі-продажу. Доказами, які підтверджують всі вищенаведені обставини є документи, додані до даної позовної заяви, пояснення позивача, зазначені у даній позовній заяві та показання свідка, про допит і виклик якого буде подана до суду відповідна заява у порядку ст. 91 ЦПК України. Відповідно до інформації з Державного реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, їй стало відомо, що відповідна належна їй раніше квартира за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з договором купівлі-продажу № 6893 від 28.12.2018 року продана ОСОБА_3 , за яким наразі вона зареєстрована. І це в той час, коли станом на день укладення даного договору купівлі-продажу на дану квартиру в рамках кримінального провадження було накладено арешт ухвалою слідчого судді. Посилаючись на положення ст. 388 ЦК України, вважає, що у неї є всі правові підстави для витребування від ОСОБА_3 відповідного майна, як такого, що вибуло із її володіння не з її волі іншим шляхом.

Наведені позивачем обставини, на думку суду, не є достатньою підставою вважати імовірним утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття судом запропонованих заявником заходів. Наразі заявником не надано жодних доказів на підтвердження свого припущення щодо можливості вчинення відповідачем ОСОБА_3 дій, що істотно ускладнять або унеможливлять виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення заявленого позову.

Посилання на потенційну можливість відчуження спірної квартири без наведення відповідного обґрунтування із посиланням на конкретні докази не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Оцінивши обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, виходячи з того, що подана позивачем заява не містить обґрунтованих посилань, а матеріали справи відповідних доказів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у даній справі, та невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких вона звернулася до суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Разом з тим, будь-яких об`єктивних даних, з яких можливо зробити висновок, що до розгляду справи по суті існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, а захист цих прав, свобод або інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, судом не встановлено.

Обставини, що слугують підставами для забезпечення позову, обрання виду та меж такого забезпечення є предметом доказування.

Згідно з вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Натомість обов`язок доведення наявності обставин щодо можливого істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі невжиття відповідних заходів забезпечення позову покладено ЦПК України на заявника. Заявником наявність цих обставин не доведено суду.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що наведені позивачем обставини не є достатньою підставою вважати імовірним утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття судом запропонованих заявником заходів, а тому, з урахуванням того, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб, у задоволенні поданої заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 149-153, 259, 260, 353-355 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Леміш Олексій Олексійович, про забезпечення позову в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Леміш Олексій Олексійович, до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 розділу VIII «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області А.І. Сарай