Постанова

Іменем України

25 березня 2020 року

м. Київ

справа № 463/3741/16-ц

провадження № 61-39344св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які діють в своїх інтересах та інтересах дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 07 травня 2018 року у складі колегії суддів:

Бойко С. М., Савуляка Р. В., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які діють в своїх інтересах та інтересах дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що з 14 листопада 1981 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2011 року.

За час перебування у шлюбі вони з дружиною придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , який у подальшому, відповідно до рішення Червоноармійської районної ради у місті Львові від 09 серпня 1988 року № 485, знесли та за їх спільні кошти здійснили будівництво на його місці нового будинку, право власності на який на момент припинення шлюбу не було зареєстроване.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2013 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності на зазначений завершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 по 1/2 ідеальній частині за кожним.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 15 січня 2016 року, проведено реальний поділ житлового будинку АДРЕСА_1 між його співвласниками ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) шляхом:

- виділення йому у власність приміщень у житловому будинку АДРЕСА_1 (ідеальна частка - 49/100): на цокольному поверсі: І - тамбур-ганок площею 3,3 кв. м; І-1 - сходова клітка площею

13,6 кв. м; ІІІ - гараж площею 30,1 кв. м; на першому поверсі: 1-4 - частину сходової клітки площею 11,70 кв. м; на другому поверсі: 1-11 - сходова клітка площею 13,8 кв. м; 1-12 - комірка площею 4,2 кв. м; 1-13 - ванна площею

7,6 кв. м; 1-14 - коридор, площею 10,6 кв. м; 1-15 - вбиральня площею 1,3 кв. м; 1-16 - житлова кімната площею 17,0 кв. м; 1-17 - житлова кімната, площею

17,2 кв. м; 1-18 - житлова кімната, площею 12,7кв. м; 1-19 - житлова кімната площею 25,3 кв. м; 1-20 - комірка площею 1,7 кв. м. Разом корисної площі - 123,10 кв. м, що на 10,9 кв. м більше ідеальної частки;

- виділення у власність ОСОБА_2 приміщень у житловому будинку АДРЕСА_1 (ідеальна частка - 51/100): на цокольному поверсі: І-2 - майстерня площею 15,5 кв. м; І-3 - котельня площею 16,2 кв. м; ІІ - коридор площею 6,5 кв. м; IV - господарські приміщення площею 25,6 кв. м; на першому поверсі: 1-4 - частину сходової клітки площею 5,8 кв. м; 1-5 - хол-вітальня площею 43,1 кв. м; 1-6 - вбиральня площею 1,7 кв. м; 1-7 - комірка площею 3,6 кв. м; 1-8 - кухня площею 17,0 кв. м; 1-9 - житлова кімната площею 16,9 кв. м; 1-10 - житлова кімната площею 13,2 кв. м; балкон літ. "б", загальною площею 4,8 кв. м. Разом корисної площі - 101,3 кв. м, що на 10,9 кв. м менше ідеальної частки.

Після набрання зазначеним судовим рішенням законної сили, він звернувся до ОСОБА_2 з повідомленням про необхідність звільнення виділеної у його власність частини будинку, передачу ключів від вхідних дверей до будинку на цокольному поверсі, приміщень на другому поверсі та горищі, однак відповідач зазначені вимоги не виконала, неодноразові спроби потрапити до належної йому частини будинку виявилися безуспішним, оскільки відповідач відмовляла йому у доступі до будинку. Отримавши чергову відмову у доступі до будинку, він звернувся до правоохоронних органів, якими розпочато досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Крім ОСОБА_2 у спірному будинку зареєстровані також ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , малолітні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , а також без реєстрації проживає ОСОБА_5 , який є чоловіком ОСОБА_4 та батьком їх малолітніх дітей, а тому у нього наявні підстави вважати, що вказані особи самовільно та без достатніх правових підстав користуються належною йому частиною будинку, хоча він не надавав їм дозволу на користування нею та на реєстрацію місця проживання у спірному будинку.

Посилаючись на те, що унаслідок неправомірних дій відповідачів він позбавлений можливості володіти та користуватися належною йому частиною спірного житлового будинку, оскільки вони у добровільному порядку не звільняють належні йому приміщення, а відповідач ОСОБА_2 взагалі не допускає його до будинку, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- виселити відповідачів з належних йому на праві власності приміщень у житловому будинку АДРЕСА_1 (ідеальна частка 49/100), а саме: на цокольному поверсі: І тамбур-ганок площею 3,3 кв. м; І-1 сходова клітка площею 13,6 кв. м, ІІІ гараж площею 30,1 кв. м; на першому поверсі: 1-4 частина сходової клітки площею 11,70 кв. м; на другому поверсі: 1-11 сходова клітка площею 13,8 кв. м; 1-12 комірка площею 4,2 кв. м; 1-13 ванна площею 7,6 кв. м; 1-14 коридор площею10,6 кв. м; 1-15 вбиральня площею

1,3 кв. м; 1-16 житлова кімната площею 17,0 кв. м; 1-17 житлова кімната площею

17,2 кв. м; 1-18 житлова кімната площею 12,7 кв. м; 1-19 житлова кімната площею 25,3 кв. м; 1-20 комірка площею 1,7 кв. м, та усунути йому перешкоди у користуванні зазначеними вище приміщеннями;

- вселити його у приміщення у житловому будинку АДРЕСА_1 (ідеальна частка 49/100), а саме: на цокольному поверсі: І тамбур-ганок площею 3,3 кв. м; І-1 сходова клітка площею 13,6 кв. м, ІІІ гараж площею 30,1 кв. м; на першому поверсі: 1-4 частина сходової клітки площею 11,70 кв. м; на другому поверсі: 1-11 сходова клітка площею 13,8 кв. м; 1-12 комірка площею 4,2 кв. м; 1-13 ванна площею 7,6 кв. м; 1-14 коридор площею 10,6 кв. м;

1-15 вбиральня площею 1,3 кв. м; 1-16 житлова кімната площею 17,0 кв. м;

1-17 житлова кімната площею 17,2 кв. м; 1-18 житлова кімната площею

12,7 кв. м; 1-19 житлова кімната площею 25,3 кв. м; 1-20 комірка площею

1,7 кв. м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 у приміщення у житловомубудинку АДРЕСА_1 (ідеальна частка 49/100), а саме: на цокольному поверсі: І тамбур-ганок площею 3,3 кв.м; І-1 сходова клітка площею 13,6 кв. м, ІІІ гараж площею 30,1 кв. м; на першому поверсі: 1-4 частина сходової клітки площею 11,70 кв. м; на другому поверсі: 1-11 сходова клітка площею 13,8 кв. м; 1-12 комірка площею 4,2 кв. м; 1-13 ванна площею7,6 кв. м; 1-14 коридор площею

10,6 кв. м; 1-15 вбиральня площею 1,3 кв. м; 1-16 житлова кімната площею

17,0 кв. м; 1-17 житлова кімната площею 17,2 кв. м; 1-18 житлова кімната площею 12,7 кв. м; 1-19 житлова кімната площею 25,3 кв. м; 1-20 комірка площею 1,7 кв. м.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач в установленому законом порядку довів, а відповідачі не спростували, що ОСОБА_1 не має доступу до приміщень у житловому будинку АДРЕСА_1 , виділених у його власність на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року, яким здійснено реальний поділ цього будинку між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та припинено право спільної часткової власності на вказане нерухоме майно, а тому з огляду на характер порушеного права - відсутність доступу до власного житла, заявлені ним вимоги про вселення до зазначених приміщень спірного житлового будинку підлягають задоволенню. Разом з тим, зважаючи на відсутність доказів на підтвердження того, що відповідачі, які, за виключенням ОСОБА_5 , мають право користуватися частиною житлового будинку, належного ОСОБА_2 , самовільно зайняли частину приміщень будинку, що належать позивачеві, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про їх виселення та усунення перешкод у користуванні власністю.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 07 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про виселення відповідачів скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким вказану позовну вимогу задоволено.

Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з приміщень у житловому будинку АДРЕСА_1 (ідеальна частка 49/100), а саме: на цокольному поверсі: І тамбур-ганок площею 3,3 кв. м; І-1 сходова клітка площею 13,6 кв. м, ІІІ гараж площею 30,1 кв. м; на першому поверсі: 1-4 частина сходової клітки площею 11,70 кв. м; на другому поверсі: 1-11 сходова клітка площею 13,8 кв.м; 1-12 комірка площею 4,2 кв.м; 1-13 ванна площею 7,6 кв.м; 1-14 коридор площею

10,6 кв. м; 1-15 вбиральня площею 1,3 кв.м; 1-16 житлова кімната площею

17,0 кв. м; 1-17 житлова кімната площею 17,2 кв. м; 1-18 житлова кімната площею 12,7 кв. м; 1-19 житлова кімната площею 25,3 кв. м; 1-20 комірка площею 1,7 кв. м.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що вирішуючи спір в частині вимог про виселення відповідачів та усунення позивачу перешкод у користуванні власністю, суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим позивачем доказам, а саме актам від 30 березня 2016 року та від 05 квітня

2016 року, а також його зверненню 05 квітня 2016 року до слідчого відділу Личаківського відділу Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України, які підтверджують, що ОСОБА_2 не допускає ОСОБА_1 у належні йому на праві власності приміщення, та використовує увесь будинок разом з членами своєї сім`ї. Унаслідок розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також реального поділу житлового будинку АДРЕСА_1 між ними, ОСОБА_2 , як колишній член його сім`ї, та члени її сім`ї - відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 втратили право на користування належними позивачеві приміщеннями будинку. Таким чином припинення внаслідок реального поділу будинку права власності ОСОБА_2 на спірні приміщення є підставою для припинення її права користування цими приміщеннями та членів її сім`ї і, відповідно, підставою для їх виселення, оскільки вони мають право на користування лише приміщеннями, що належать на праві власності ОСОБА_2 , а відповідач ОСОБА_5 підлягає виселенню, оскільки взагалі такого права не мав.

Узагальнені доводи касаційних скарг та аргументів інших учасників справи

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , у якій вона просила скасувати постанову Апеляційного суду Львівської області

від 07 травня 2018 року та залишити в силі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 червня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_1 про виселення відповідачів, суд апеляційної інстанції не врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, за змістом якого виселенню із жилого приміщення підлягають особи, які не мають будь-яких підстав для зайняття жилого приміщення. Відповідачі вселилися та зареєстровані у спірному будинку за згодою власника, тобто як члени його сім`ї, що не суперечить змісту статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), а тому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаними приміщеннями, яке відповідачі отримали за згодою попередньо власника будинку і самого позивача. Реальний поділ житлового будинку, унаслідок якого ОСОБА_1 отримав у власність частину зазначеного будинку, не є підставою для звільнення житла його колишньою дружиною та дітьми ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), а також онуками, які зареєстровані у ньому. Крім того, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для виселення зі спірних приміщень будинку відповідача ОСОБА_5 , оскільки він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

У листопаді 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який колегія суддів не ураховує при вирішенні касаційної скарги, оскільки він поданий з пропуском строку на його подання.

У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , який колегія суддів не ураховує при вирішенні касаційної скарги, з огляду на пропуск строку на подання вказаного відзиву.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, щоз 14 листопада 1981 року

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2011 року, та від якого вони мають повнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Усі вони з 25 липня 2005 року проживали та були зареєстровані у житловому будинку АДРЕСА_1 , як члени сім'ї власника ОСОБА_2 .

У зв'язку із народженням у подружжяОСОБА_4 та ОСОБА_5 дітей, у зазначеному житловому будинку також були зареєстровані: ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2013 року завершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і визнано за кожним з них право власності на 1/2 ідеальну частину зазначеного будинку.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 15 січня 2016 року, проведено реальний поділ житлового будинку АДРЕСА_1 , припинено право спільної часткової власності на зазначений житловий будинок між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом:

- виділення у власність ОСОБА_1 приміщень у житловому будинку АДРЕСА_1 (ідеальна частка - 49/100): на цокольному поверсі: І - тамбур-ганок площею 3,3 кв. м; І-1 - сходова клітка площею

13,6 кв. м; ІІІ - гараж площею 30,1 кв. м; на першому поверсі:1-4 - частину сходової клітки площею 11,70 кв. м; на другому поверсі: 1-11 - сходова клітка площею 13,8 кв. м; 1-12 - комірка площею 4,2 кв. м; 1-13 - ванна площею

7,6 кв. м; 1-14 - коридор, площею 10,6 кв. м; 1-15 - вбиральня площею 1,3 кв. м; 1-16 - житлова кімната площею 17,0 кв. м; 1-17 - житлова кімната, площею

17,2 кв. м; 1-18 - житлова кімната, площею 12,7кв. м; 1-19 - житлова кімната площею 25,3 кв. м; 1-20 - комірка площею 1,7 кв. м. Разом корисної площі - 123,10 кв. м, що на 10,9 кв. м більше ідеальної частки;

- виділення у власність ОСОБА_2 приміщень у житловому будинку АДРЕСА_1 (ідеальна частка - 51/100): на цокольному поверсі: І-2 - майстерня площею 15,5 кв. м; І-3 - котельня площею 16,2 кв. м; ІІ - коридор площею 6,5 кв. м; IV - господарські приміщення площею 25,6 кв. м; на першому поверсі: 1-4 - частину сходової клітки площею 5,8 кв. м; 1-5 - хол-вітальня площею 43,1 кв. м; 1-6 - вбиральня площею 1,7 кв. м; 1-7 - комірка площею 3,6 кв. м; 1-8 - кухня площею 17,0 кв. м; 1-9 - житлова кімната площею 16,9 кв. м; 1-10 - житлова кімната площею 13,2 кв. м; балкон літ. "б", загальною площею 4,8 кв. м. Разом корисної площі - 101,3 кв. м, що на 10,9 кв. м менше ідеальної частки.

Виділено у власність ОСОБА_2 сарай, який розташовано на території будинковолодіння АДРЕСА_1 .

01 березня 2016 року позивач направив ОСОБА_2 повідомлення про необхідність звільнити належних йому на праві власності приміщення житлового будинку та просив надати йому ключі від вхідних дверей будинку на цокольному поверсі, а також від усіх приміщень на другому поверсі та горищі, від гаражних воріт, однак зазначені вимоги ОСОБА_1 не були виконані.

Згідно з актами від 30 березня 2016 року та від 05 квітня 2016 року ОСОБА_2 відмовилася відчинити вхідні двері та не допустила ОСОБА_1 у будинок АДРЕСА_1 .

Відомості про вчинення ОСОБА_2 перешкод у доступі до належних

ОСОБА_1 приміщень будинку АДРЕСА_1 , за його заявою внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0001227 від 06 квітня 2016 року.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява

№ 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Установивши, що унаслідок реального поділу житлового будинку АДРЕСА_1 у власність кожного з членів колишнього подружжя перейшли певні приміщення будинку, наслідком чого стало утворення двох самостійних об`єктів нерухомого майна, суд апеляційної інстанції, з урахування доказів на підтвердження створення позивачу перешкод у здійсненні законного права на володіння та користування належними йому приміщеннями у будинку, дійшов правильного висновку про те, що право позивача як власника підлягає захисту у спосіб усунення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у спосіб виселення осіб з належних йому приміщень будинку, який для даних правовідносин є ефективним, оскільки призводить до відновлення порушених прав позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що положення статті 156 ЖК Української РСР передбачають збереження права користування житлом для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна, а тому вона як колишня дружина ОСОБА_1 у зв'язку з проведенням реального поділу житлового будинку АДРЕСА_1 не втратила право користування займаними приміщеннями будинку, не заслуговують на увагу, оскільки унаслідок реального поділу будинку припинилося право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будинок та утворилося два окремих об`єкта права власності, належних кожному із них, а отже зайняття відповідачем та членами її сім`ї належних на праві власності позивача приміщень, є порушенням його права власності на користування та володіннями ними, що є підставою для задоволення його позову.

Посилання заявника на відсутність правових підстав для виселення з приміщень будинку, належних ОСОБА_1 , інших відповідачів, у тому числі ОСОБА_5 , який не зареєстрований у зазначеному будинку, є неспроможними з огляду на наведені вище мотиви. Крім того, діюче цивільне процесуальне законодавство не надає права одному із членів сім`ї заявляти вимоги в інтересах інших повнолітніх членів сім`ї, за відсутності належних повноважень на представництво їх інтересів.

Таким чином доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 07 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак