Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 204/2379/15-ц

провадження № 61-36487св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Круглого Вячеслава Вікторовича на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2015 року у складі судді Черкеза Д. Л. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення збитків та трьох процентів річних.

Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2012 року він надав ОСОБА_2 позику у розмірі 60 000 доларів США.

На підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2014 року у справі № 204/3627/13-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики від 25 грудня 2012 року у розмірі 479 490 грн.

На момент звернення до суду з позовом про стягнення коштів (справа № 204/3627/13-ц) офіційний курс долара США до гривні становив: за 100 доларів США - 799,30 грн.

Станом на момент ухвалення рішення у справі № 204/3627/13-ц офіційний курс долара США до гривні становив: за 100 доларів США - 1 297,7090 грн, у зв`язку з чим еквівалент суми позики склав 778 625,40 грн.

Отже, курсова різниця між зазначеними вище сумами становить 299 135,40 грн (778 625,40 - 299 135,40), що за офіційним курсом долара США станом на 14 квітня 2015 року еквівалентно 23 051 доларів США.

Станом на 14 квітня 2015 року, тобто на момент звернення до суду із цим позовом, курс долара США становить: за 100 доларів США - 2 288,20 грн, у зв`язку з чим еквівалент збитків, що виникли за договором позики від 25 грудня 2012 року, становить 527 452,98 грн (23 051,00 доларів США х 22,88 грн).

Вважає, що йому завдано збитки у розмірі, який склала курсову різницю у валюті на день ухвалення рішення про стягнення з відповідача позики на його користь та на день його звернення до суду з цим позовом.

Крім того, відповідно до положень статті 625 ЦК України з відповідача слід стягнути три проценти річних від простроченої суми у розмірі 30 462,38 грн та проценти за користування чужими грошовими коштами, які з урахуванням облікової ставки Національного банку України становлять 98 160,13 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь збитки у розмірі 527 452,98 грн, три проценти річних у розмірі 30 462,38 грн та проценти за обліковою ставкою Національного банку України у розмірі 98 160,13 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 18 522,76 грн та проценти за користування позикою у розмірі 59 463,32 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що згідно з договором позики відповідач зобов`язався повернути позивачу грошові кошти в строк до 01 травня 2013 року, однак фактично виконав свої зобов`язання лише 13 серпня 2014 року, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних у розмірі 18 522,76 грн та проценти за користування позикою за період з 25 грудня 2012 року (отримання коштів) до 13 серпня 2014 року (повернення позики) на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки договором позики не встановлений розмір процентів.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення втрат від курсової різниці, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством України не передбачено стягнення з жодної зі сторін договору позики курсової різниці в разі збільшення або зменшення курсу іноземної валюти до національної грошової одиниці.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3 , залишено без задоволення. Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 липня 2015 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що при розгляді справи суд першої інстанції належним чином з`ясував та перевірив обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам та обґрунтував висновки, викладені в рішенні, дотримався норм процесуального права, а тому підстави для скасування рішення суду відсутні. Правові підстави для здійснення нарахування курсової різниці після стягнення заборгованості за рішенням суду відсутні. У цьому випадку договірне зобов`язання відповідача з повернення отриманої позики трансформувалось у зв`язку з ухваленням 14 квітня 2014 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська рішення у справі № 204/3627/13-ц у грошове зобов`язання з виконання рішення суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Круглий В. В., просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні позову та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що предметом спору у цій справі є, зокрема, стягнення курсової різниці як збитків за прострочення виконання зобов`язання, позивач обґрунтовував свої вимоги, у тому числі, статтею 22 ЦК України. Висновки судів про те, що стягнення курсової різниці не передбачено законом, є помилковими, оскільки зроблені судами без належного з`ясування фактичних обставин справи. Суди не застосували до спірних правовідносин положення статей 22 та 533 ЦК України.

У іншій частині рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2015 року та постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року представником позивача не оскаржуються.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Круглого В. В., на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2015 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року, витребувано справу № 204/2379/15-ц із суду першої інстанції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 16 квітня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі судді-доповідача Черняк Ю. В. та суддів: Воробйової І. А., Лідовця Р. А.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у липні 2018 року, ОСОБА_2 заперечував проти доводів представника ОСОБА_1 - адвоката Круглого В. В., а оскаржувані судові рішення вважав законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини, встановлені судами

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2014 року у справі № 204/3627/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму боргу за договором позики від 25 грудня 2012 року у розмірі 479 490 грн.

Згідно з постановою Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 13 серпня 2014 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 204/3627/13-ц, виданого 23 липня 2014 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 479 490 грн закінчено у зв`язку зі сплатою боржником заборгованості у строк для самостійного виконання рішення суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 у своїй позовній заяві зазначав, що несвоєчасне виконання судового рішення про стягнення з відповідача на його користь суми боргу за договором позики спричинило йому збитки. Ці збитки полягають у зміні офіційного курсу іноземної валюти, в якій така позика надавалась відповідачу, з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання.

Таким чином, позивач ототожнює поняття «збитки» за прострочення зобов`язання та «курсова різниця» щодо грошової одиниці зобов`язання.

Аналізуючи підстави для застосування положень статті 22 ЦК України до позовних вимог про стягнення курсової різниці, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року зробила такі правові висновки.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року

№ 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року № 193, та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її на підставі статті 22 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

Підсумовуючи викладене вище, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у частині стягнення з відповідача на його користь збитків у розмірі 527 452,98 грн.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Круглого Вячеслава Вікторовича, залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2015 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець