н/п 2/490/762/2020 Справа № 490/4369/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
10 березня 2020 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м.Миколаєва у складі :
головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Дудник Г.С.,
без участі представниківсторін,
розглянувши у у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договру недійсним в частині, -
В траввні 2019 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвокатки Родіонової В.Є. звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»(далі - Банк ) про визнання кредитного договоу недійсним в частині, а саме визнати недійсними умови кредитного договру від 26.11.2007 року № DN80FII00000207, укладеного між ОСОБА_1 та Банком в частині п.7.1. щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірір 4760 доларів США від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,32 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати - з моменту укладання договору і до закінчення його дії.
Під час укладення кредитного договору банком не було дотримано вимог Законів України «Про захист прав споживачів», Цивільного кодексу України. Так, встановлення щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.32% від суми виданого кредиту суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є підстаив для визнання його недійсним в цій частині відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України .
Відповідач відзиву на позов не надав, повідомлявся судом належним чином неодноразово.
Відповідно до положень ст. 280-283 ЦПК України судом ухвалено про заочний розгляд справи.
Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі , на заочний розгляд справи згодна.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи 26 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № DN80FII00000207
Погашення за кредитним договором здійснюється в період з "03" по "10" число кожного місяця щомісячним платежем в сумі 939,73 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.
Пунктом 2.1.1 Кредитного договору визначено, що Банк зобов`язується надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п.7.1 даного Договору, за умови виконання Позичальником умов, передбачених п.2.2.7. даного Договору.
За умовами п.2.2.5 Позичальник доручає банку списувати кошти із своїх поточних рахунків у валюті Кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у Кредит, у межах сум, які підлягають сплаті Банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання).
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Так, за умовами Кредитного договору (пункт 7.1) передбачено сплату «Позичальником» винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.32% від суми виданого кредиту та 4760 доларів США у момент надання кредиту, однак у Кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються споживачу.

Жодних пояснень представник АТ КБ «Приватбанк» щодо які саме послуги за вказану винагороду надаються Банком Позичальнику - суду не надав.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини друга - шоста статті 203 ЦК України).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним пункту 7.1 Кредитного договору укладеного між сторонами в частині сплати «Позичальником» винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.32% від суми виданого кредитута 4760 долари СШа у момент видачі кредиту є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки умови пункту 7.1 вказаного кредитного договору є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору.

Відповідно до частин 1, 10, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачка, як споживач, в силу ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, з АТ КБ «Приватбанк» також підлягає стягненню судовий збір в доход держави у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 4,5, 12,79-81,1414 , 259-265, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк"() про визнання кредитного договру недійсним в частині - задовольнити.

Визнати недійсним пункт 7.1 Кредитного договору DN80FII00000207 укладеного 26 листопада 2007 року між публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 в частині сплати «Позичальником» винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.32% від суми виданого кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 4760 долари США у момент надання кредиту.

Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Гуденко О.А.