Справа № 536/1704/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:

Головуючого судді - Колотієвського О.О.,

при секретарі - Пшеничній В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця, третя особа: ОСОБА_2 - про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернувся ОСОБА_1 з цивільним позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В позовній заяві позивач вказував, що в період часу до 01 листопада 2019 року, він перебував у трудових відносинах із відповідачем «АТ Українська залізниця», працюючи на посаді екіпірувальника 2-го розряду цеху екіпірування пасажирських вагонів станції Кременчук виробничого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця». Даний виробничий підрозділ із 30 червня 2017 року згідно наказу № 041 від 20.06.2017 року «Про приєднання підрозділів» за структурою управління відповідача належить до філії «Пасажирська компанія», а до зазначеної дати із 01 грудня 2015 року входив до складу регіональної філії «Південна залізниця».

На вказану посаду його переведено 03 листопада 2014 року, про що в трудовій книжці НОМЕР_1 в розділі «Відомості про роботу» мається запис за № 18 від 03.11.2014 року. Загалом у Полтавській вагонній дільниці він працював із 01 травня 2001 року, коли по переводу був прийнятий на посаду оглядача вагонів 5-го розряду цеху огляду і поточного ремонту вагонів станції Кременчук. До 01 травня 2001 року він працював в органах залізничного транспорту з серпня 1978 року, не рахуючи періоду навчання в Кременчуцькому технікумі залізничного транспорту.

01 листопада 2019 року за підписом начальника виробничого підрозділу Полтавська вагонна дільниця» ОСОБА_2 видано два накази під одним і тим же номером 241/ос. За одним із них його звільнено з посади із 17 березня 2016 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України з формулюванням причини звільнення «за прогул без поважних причин». За змістом іншого наказу від 01 листопада 2019 року № 241/ос ОСОБА_1 , слід вважати звільненим із 17 березня 2016 року. Також цей наказ містить приписи, зокрема, про скасування наказу від 26 червня 2019 року № 134/ос, яким його поновлено на роботі, про необхідність начальнику сектору кадрів внести до трудової книжки запис про скасування попереднього запису про поновлення працівника на роботі та про проведення із ним повного розрахунку датою цього наказу.

01 листопада 2019 року, на його ім`я оформлено трудову книжку серії НОМЕР_2 із відміткою «Дублікат», до якої у розділ «Відомості про роботу» внесено запис без номеру від 01 листопада 2019 року наступного змісту: «Запис про поновлення на роботі від 26.06.2019 року вважати недійсним». Підставою для внесення цього запису вказано саме наказ № 241/ос від 01.11.2019 року.

01 листопада 2019 року його ознайомлено зі змістом обох наказів за № 241/ос від 01.11.2019 року, вручено йому їх копії, а також видано на руки трудову книжку від 01.11.2019 року серії АХ № 826479 з відміткою «Дублікат». Після наведених обставин до роботи його допущено не було, заробітну плату або середній заробіток за період, починаючи із 02.11.2019 року, відповідач йому не виплачував.

Вважає, що трудові відносини припинено з ним незаконно, з огляду на наступне.

Згідно з наказом від 01.11.2019 року № 241/ос у графі «підстава» вказано, зокрема, акт від 02.02.2016 року про відсутність на роботі. На підставі саме зазначеного вище акту відповідачем раніше було видано інший наказ - наказ від 17.03.2016 року за № 38/ос про припинення з ним трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, відсутність на роботі без поважних причин 02.02.2016 року більше 3-х годин, із датою звільнення теж 17.03.2016 року.

Звільнення з роботи за наказом від 17.03.2016 року № 38/ос ним оскаржено у судовому порядку, справа № 537/4791/16-ц. При розгляді вказаної справи Крюківський районний суд м. Кременчука, рішенням від 21.12.2017 року, встановив, шо 02.02.2016 року ОСОБА_1 перебував в стані тимчасової непрацездатності внаслідок хвороби та наявність такого стану згідно вимог чинного законодавства є поважною причиною для відсутності працівника на роботі, а тому 02.02.2016 року ОСОБА_1 вчинив прогул із поважних причин. Також у зазначеному рішенні від 21.12.2017 року суд вказав, оскільки позивач був відсутнім на роботі 02.02.2016 року із поважних причин, а саме внаслідок його тимчасової непрацездатності, то звільнення позивача з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України проведено без наявності до того відповідних підстав, а тому позовні вимоги про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та про поновлення позивача на роботі є обґрунтованими.

При цьому Крюківський районний суд м. Кременчука встановив, що 02.02.2016 року о 10 годині лікар викликався до хворого ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 02.02.2016 року був оглянутий лікарем загальної практики - сімейним лікарем ОСОБА_3 , йому був встановлений діагноз та виявлені ознаки тимчасової непрацездатності.

Встановивши обґрунтованість позовних вимог, Крюківський районний суд м. Кременчука 21 грудня 2017 року відмовив в задоволенні його позову виключно з підстав пропуску визначеного ст. 233 КЗпП України строку для звернення із позовом до суду. При перегляді справи за № 537/4791 /16-ц і в апеляційному, і в касаційному порядках як апеляційний суд Полтавської області, постанова від 11.04.2018 року, так і Верховний Суд, постанова від 25.09.2019 року, висновків про необґрунтованість (безпідставність) заявлених позовних вимог не зробили.

До 25 червня 2019 року включно він перебував у вимушеному прогулі, так як відповідач не усував порушення його трудових прав внаслідок незаконного звільнення з роботи. 26 червня 2019 року відповідач наказом за № 134/ос поновив ОСОБА_1 , на посаді екіпірувальника 2-го розряду цеху екіпірування пасажирських вагонів станції Кременчук, про що до оформленої на його ім`я трудової книжки НОМЕР_1 в розділ «Відомості про роботу» внесено відповідний запис № 23 від 26.06.2019 року. Починаючи із вказаної дати та по 01 листопада 2019 року включно, він за графіком виконував відповідну трудову функцію, за що відповідач нараховував йому та виплачував заробітну плату, нараховував на неї і як податковий агент сплачував за нього до бюджету обов`язкові платежі.

Таким чином, відображений у наказі від 01 листопада 2019 року № 241/ос висновок про те, що 02.02.2016 року він був відсутній на роботі без поважних причин (вчинив прогул без поважних причин), є безпідставним і прямо суперечить обставинам, які було встановлено судами при розгляді справи за № 537/4791/16 ц.

Станом на 01 листопада 2019 року відповідач фактично не мав підстав для звільнення його з роботи 17-м березням 2016 року з посиланням на п. 4 ст. 40 КЗпП України за обставинами, що мали місце 02 лютого 2016 року. Крім того, за станом на 01 листопада 2019 року сплив встановлений ст. 148 КЗпП України строк для застосування дисциплінарного стягнення за обставинами, що мали місце 02 лютого 2016 року.

Констатуюча частина (преамбула) наказу № 241/ос від 01 листопада 2019 року містить твердження про те, що чинність наказу про поновлення на роботі припиняється з дати його видання, а трудові відносини, що були укладені відповідно до наказу від 26 червня 2019 року, вважаються такими, що не відбулися, так як постановою Верховного Суду від 25.09.2019 року скасовано постанову апеляційного суду Полтавської області від 11.04.2018 року, рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 21.12.2017 року залишено в силі.

Трудові відносини між ним і відповідачем тривали до 01 листопада 2019 року включно, а тому 17 березня 2016 року не може вважатись останнім робочим днем та датою звільнення. При цьому постанова Верховного Суду від 25.09.2019 року не містить зазначених у наказі № 241/ос від 01 листопада 2019 року висновків про припинення чинності наказу від 26.06.2019 року з дати його видання та про необхідність вважати відповідні правовідносини такими, що не відбулися.

Наказ від 26 червня 2019 року за № 134/ос, згідно якого відповідач поновив його на роботі, за своєю правовою сутністю є правовим актом одноразового застосування, який вичерпав дію фактом його виконання.

У зв`язку з його реалізацією виникли права та обов`язки як у позивача, так і у відповідача як у сторін відповідного трудового договору. Як наслідок, такий наказ за вказаних обставин не міг бути скасованим його видавником у позасудовому порядку з дати (моменту) його видання після його фактично виконання. Неможливість такого скасування гарантує стабільність суспільних відносин, а також юридичну визначеність, породжуючи у працівника правову впевненість у тому, що його існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього наказу.

Положеннями ст. 43 Конституції України громадянам гарантовано захист від незаконного звільнення. Правовий захист від незаконного звільнення є однією із гарантій держави щодо забезпечення права громадян на працю (ст. 5 КЗпП України). Підстави припинення трудового договору визначено КЗпП України. Вказаним кодифікованим нормативним актом не передбачено можливості припинення трудових відносин у спосіб скасування власником підприємства (стороною трудового договору) свого наказу про поновлення працівника на роботі. В свою чергу оскаржуваний ним наказ № 241/ос від 01 листопада 2019 року, яким скасовано наказ від 26.06.2019 року № 134/ос, не містить посилань на жодну правову норму, згідно якого його видано.

Станом на 26 червня 2019 року, тобто на момент видання наказу за № 134/ос, постанова апеляційного суду Полтавської області від 11.04.2018 року по справі № 537/4791/16-ц мала законну силу, а він вважався таким, що звільнений із роботи безпідставно та перебуває у вимушеному прогулі. З огляду на приписи ч. 2 ст. 419 ЦПК України постанова апеляційного суду Полтавської області від 11.04.2018 року втратила законну силу 25 вересня 2019 року, тобто з моменту прийняття постанови Верховним Судом, і саме з цього моменту не підлягала подальшому виконанню.

Верховний Суд своєю постановою від 25 вересня 2019 року фактично визнав обґрунтованими його доводи і висновки Крюківського районного суду м. Кременчука в рішенні від 21 грудня 2017 року про безпідставність його звільнення з роботи 17 березня 2016 року за п» 4 ст. 40 КЗпП України.

Верховний Суд скасував постанову апеляційного суду виключно з мотивів його звернення до суду восени 2016 році поза межами строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, для звернення із позовом до суду.

Вважає, що відповідач, припиняючи 01 листопада 2019 року з ним трудові відносини, діяв несправедливо, недобросовісно, всупереч принципу верховенства права, зловживаючи як сторона трудового договору правом на припинення трудових відносин. При розгляді в судах усіх інстанцій справи № 537/4791/16-ц відповідач не довів законність звільнення позивача з роботи 17 березня 2016 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України. На посаді відповідач поновив його через 14 календарних місяців із моменту ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, при чому таке поновлення відповідач здійснив не в примусовому порядку, тобто не в процедурі виконавчого провадження з виконання відповідного судового рішення, а добровільно, усуваючи тим самим порушення незаконним (безпідставним) звільненням належного йому права на працю, що було встановлено та підтверджено рішенням суду апеляційної інстанції. Повторне припинення відповідачем трудових відносин з ним 01 листопада 2019 року з огляду на вчинення ним, на думку власника, дисциплінарного проступку (прогулу без поважних причин), що не знайшло свого підтвердження при розгляді судами справи № 537/4791/16-ц, принципу верховенства права не відповідає.

Крім того, оскаржувані накази від 01 листопада 2019 року було видано за підписом начальника виробничого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця». Вказаний виробничий підрозділ статусу юридичної особи не має, а його начальник у силу змісту положення про виробничий підрозділ не наділений повноваженнями приймати одноособово від імені відповідача такі рішення.

В порядку передоручення 24 липня 2019 року довіреністю 5-м фізичним особам, у тому числі й ОСОБА_2 як заступнику начальника дільниці виробничого підрозділу, було надано певні повноваження. За змістом вказаної довіреності представники мають право діяти окремо один від одного виключно за умови дотримання правил, встановлених пунктами 5.5 та 5.6 Положення про філію «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця». У даному випадку ця умова дотримана не була.

Також довіреністю, виданою в порядку передоручення 24.07.2019 року, передбачено, що правочини та інші вихідні документи від імені філії вважаються належним чином укладеними (вчиненими) і мають юридичну силу виключно у разі, коли вони укладені (вчинені) з дотриманням правила двох підписів, а також з урахуванням обмежень, передбачених пунктами 5.5 та 5.6 положення про філію. Ця умова у даному випадку дотримана не була.

Незаконне припинення з ним трудових правовідносин призвело до моральних страждань, втрат ним нормальних життєвих зв`язків та вимагало від мене додаткових зусиль для організації свого життя.

Так, роботі в органах залізничного транспорту, як зазначалось вище, він віддав все своє життя. За цей час зарекомендував себе як сумлінний, відповідальний працівник. Мав авторитет та повагу в трудовому колективі, займав активну позицію у питаннях захисту, відновлення трудових прав членів колективу. Трудовим колективом обирався у виборний профспілковий орган.

Незаконне припинення зі мною трудових правовідносин стало для нього психотравмувальним фактором, призвело до розладів здоров`я, підірвало його авторитет серед членів трудового колективу, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, стало перешкодою соціальному функціонуванню мене як особистості. Як наслідок, він змушений був докладати значних додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема отримував спеціальну медичну допомогу, у зв`язку з чим відвідував заклади охорони здоров`я та проходив курс лікування. Звертався за психологічною допомогою. На всі ці заходи було витрачено значний час. Вживав заходів щодо пошуку нового місця роботи.

Проходження курсу психологічної допомоги йому було рекомендовано лікарем. Психологічна допомога надавалась ОСОБА_4 , яка провадить відповідну діяльність як суб`єкт господарювання, тобто фізична особа-підприємець.

На підставі вищевикладеного просив суд ухвалити рішення, яким:

- визнати незаконними та скасувати накази за № 241/ос від 01 листопада 2019 року за підписом начальника виробничого підрозділу Полтавська вагонна дільниця, якими припинено трудові відносини зі ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , на посаді екіпірувальника другого розряду цеху екіпірування пасажирських вагонів станції Кременчук виробничого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» із 02 листопада 2019 року;

- стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , із Акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи 40075815, місцезнаходження: вул. Тверська, 5, м. Київ, 03680, середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи із 02 листопада 2019 року по дату вирішення спору;

- стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , із Акціонерного товариства «Українська залізниця» грошові кошти в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним припиненням трудових правовідносин

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги.

Представник відповідача Ткаченко С.С. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Так, судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, та не заперечується сторонами, що наказом № 38/ос від 17.03.2016 року про припинення з позивачем трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, відсутність на роботі без поважних причин 02.02.2016 року більше 3-х годин, ОСОБА_1 звільнено з 17.03.2016 року.

Звільнення з роботи за наказом від 17.03.2016 року № 38/ос ним оскаржено у судовому порядку, справа № 537/4791/16-ц. При розгляді вказаної справи Крюківський районний суд м. Кременчука, рішення від 21.12.2017 року, встановив, шо 02.02.2016 року ОСОБА_1 перебував в стані тимчасової непрацездатності внаслідок хвороби та наявність такого стану згідно вимог чинного законодавства є поважною причиною для відсутності працівника на роботі, а тому 02.02.2016 року ОСОБА_1 вчинив прогул із поважних причин. Також у зазначеному рішенні від 21.12.2017 року суд вказав, оскільки позивач був відсутнім на роботі 02.02.2016 року із поважних причин, а саме внаслідок його тимчасової непрацездатності, то звільнення позивача з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України проведено без наявності до того відповідних підстав, а тому позовні вимоги про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та про поновлення позивача на роботі є обґрунтованими.

При цьому Крюківський районний суд м. Кременчука встановив, що 02.02.2016 року о 10 годині лікар викликався до хворого ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 02.02.2016 року був оглянутий лікарем загальної практики - сімейним лікарем ОСОБА_3 , йому був встановлений діагноз та виявлені ознаки тимчасової непрацездатності.

Встановивши обґрунтованість позовних вимог, Крюківський районний суд м. Кременчука 21 грудня 2017 року відмовив в задоволенні його позову виключно з підстав пропуску визначеного ст. 233 КЗпП України строку для звернення із позовом до суду.

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а саме позов задоволено частково, та поновлено ОСОБА_1 на роботі.

На виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року, 26 червня 2019 року відповідач наказом за № 134/ос поновив ОСОБА_1 , на посаді екіпірувальника 2-го розряду цеху екіпірування пасажирських вагонів станції Кременчук, про що до оформленої на його ім`я трудової книжки НОМЕР_1 в розділ «Відомості про роботу» внесено відповідний запис № 23 від 26.06.2019 року. Починаючи із вказаної дати та по 01 листопада 2019 року включно, він за графіком виконував відповідну трудову функцію, за що відповідач нараховував йому та виплачував заробітну плату, нараховував на неї і як податковий агент сплачував за нього до бюджету обов`язкові платежі.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року задоволено касаційну скаргу ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якої постанову апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року скасовано, а рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року залишено в силі.

01 листопада 2019 року за підписом начальника виробничого підрозділу Полтавська вагонна дільниця» ОСОБА_2 . видано два накази під одним і тим же номером 241/ос. За одним із них його звільнено з посади із 17 березня 2016 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України з формулюванням причини звільнення «за прогул без поважних причин».

За змістом іншого наказу від 01 листопада 2019 року № 241/ос ОСОБА_1 , слід вважати звільненим із 17 березня 2016 року. Також цей наказ містить приписи, зокрема, про скасування наказу від 26 червня 2019 року № 134/ос, яким його поновлено на роботі, про необхідність начальнику сектору кадрів внести до трудової книжки запис про скасування попереднього запису про поновлення працівника на роботі та про проведення із ним повного розрахунку датою цього наказу.

Так, позивач вважає, що відповідач, припиняючи 01 листопада 2019 року з ним трудові відносини, діяв несправедливо, недобросовісно, всупереч принципу верховенства права, зловживаючи як сторона трудового договору правом на припинення трудових відносин, оскільки відображений у наказі від 01 листопада 2019 року № 241/ос висновок про те, що 02.02.2016 року він був відсутній на роботі без поважних причин (вчинив прогул без поважних причин), є безпідставним і прямо суперечить обставинам, які було встановлено судами при розгляді справи за № 537/4791/16 ц. Трудові відносини між ним і відповідачем тривали до 01 листопада 2019 року включно, а тому 17 березня 2016 року не може вважатись останнім робочим днем та датою звільнення.

Суд, надаючи оцінку даним обставинам, вважає, що такі доводи позивача є формальним трактуванням причин звільнення та суперечить фактичним обставинам спору, оскільки, як вказувалось вище, зокрема відповідно до постанови Верховного Суду від 25 вересня 2019 року, встановлено, що позивач пропустив строк для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, а тому позов про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі не підлягає задоволенню з цих підстав.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Правова визначеність є універсальним правовим інститутом, дія якого поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Так, в матеріалах справи містяться два накази: перший -№ 241/ОС від 01.11.2019 року, про скасування наказу № 134/ОС від 26.06.2019 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі, відповідно до якого зазначено, що Постановою Верховного суду України від 25.09.2019, постанову Апеляційного суду Полтавської області від 11.04.2018 скасовано, рішення Крюківського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 21.12.2017 залишено в силі. Тому чинність наказу про поновлення на роботі працівника припиняється з дати його видання, а трудові відносини, що укладені відповідно до наказу від 26.09.2019 року вважаються такими, що не відбулися.

Другий наказ - про припинення трудового договору № 241/ОС від 01.11.2019 року, відповідно до якого вказано підстави для звільнення, що слугували звільненню відповідно до наказу від 17.03.2016 року, що був оскаржений, та додано підставу «Постанова Верховного суду України від 25.09.2019», вважати звільненим з 17.03.2016 року.

Отже, оскільки постановою Верховного Суду скасовано рішення апеляційного суду, то відповідно і наказ про поновлення на роботі ОСОБА_1 виданий на виконання рішення апеляційного суду, вважається таким, що не є дійсним з цих підстав.

Крім цього, оскільки постановою Верховного Суду залишено в силі рішення першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, то фактично трудові правовідносини припинені з часу видачі наказу про звільнення, тобто з 17.03.2016 року.

Таким чином, посилання позивача на те, що звільнення з 17.03.2016 року було незаконне, що встановлено судовими рішеннями, а тому таке звільнення відбутися не може, є формальними, оскільки пропуск строків позовної давності, що слугує підставою для відмови у задоволенні позову має більший пріоритет над встановленими обставинами справи, в даному випадку щодо незаконного звільнення.

Крім цього, позивач вказував, що оскаржувані накази від 01 листопада 2019 року було видано за підписом начальника виробничого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця».

В порядку передоручення 24 липня 2019 року довіреністю 5-м фізичним особам, у тому числі й ОСОБА_2 як заступнику начальника дільниці виробничого підрозділу, було надано певні повноваження. Цією довіреністю зокрема передбачено, що правочини та інші вихідні документи від імені філії вважаються належним чином укладеними (вчиненими) і мають юридичну силу виключно у разі, коли вони укладені (вчинені) з дотриманням правила двох підписів, але ця умова у даному випадку дотримана не була.

Суд не погоджується з такими доводами позивача, з огляду на те, що вказана довіреність містить перелік повноважень наданих філіям, які зокрема стосуються діяльності АТ «Українська залізниця», зокрема відкривати рахунки в тому числі зі спеціальним режимом, вчиняти правочини, укладати, змінювати, та розривати будь-які договори, зовнішньоекономічні контракти, угоди, інвестиційні договори, розпоряджатися коштами, майном, тощо.

Тобто правило двох підписів розповсюджується на правочини, що стосуються безпосередньо діяльності філії в інтересах АТ «Українська залізниця», в даному випадку питання щодо звільнення/прийняття на роботу працівників є виключно повноваженнями філії, а тому правило двох підписів на такі дії не розповсюджуються.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскаржувані дії відповідача з урахуванням встановлених обставин справи є законними.

Оскільки суд не знайшов підстав для задоволення позову, визнавши дії відповідача законними, тому вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди розгляду не підлягають, оскільки не встановлено порушених прав останнього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст. ст. 76, 82, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 273, 287, 352 ЦПК України, ст. 40 КЗпП України,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця, третя особа: ОСОБА_2 - про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. О. Колотієвський