Ухвала

23 березня 2020 року

м. Київ

справа № 520/1030/16-ц

провадження № 61-3908ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси, у складі судді Пучкової І. М.,

від 22 серпня 2017 року про призначення судової будівельно-технічної експертизи та ухвалу Одеського апеляційного суду, у складі судді Цюри Т. В., від 14 листопада 2019 року про відмову у відкриті апеляційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В подальшому ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

ОСОБА_2 подала до суду заяву про призначення судової будівельно-технічної експертизи, посилаючись на необхідність визначення порядку користування земельною ділянкою, оскільки це має істотне значення для винесення рішення у даній справі.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2017 року заяву ОСОБА_2 про призначення судової будівельно-технічної експертизи у задоволено, призначено судову будівельно-технічну експертизу у цивільній справі № 520/1030/16-ц, на вирішення якої поставлено питання, зокрема визначити можливість поділу та варіанти поділу земельної ділянки та будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка за № АДРЕСА_2. Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси

від 22 серпня 2017 року.

25 лютого 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного суду

від 14 листопада 2019 року.

У відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Київського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2017 року необхідно відмовити з таких підстав.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Таким чином ухвала суду першої інстанції про призначення експертизи та зупинення провадження у справі (пункти 12, 14 частини першої статті 353 ЦПК України) не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З цих підстав необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ОСОБА_1 ухвали Київського районного суду

м. Одеси від 22 серпня 2017 року.

Також колегія суддів вважає, що необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження із перегляду ухвали Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року, з наступних підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційну скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2017 року було подано в передбачений законом строк з дня отримання копії ухвали суду першої інстанції, а через хворобу та лікування інколи він не в змозі потрапити до суду у стислий термін для отримання копії судових рішень, а користування поштою та допомогою юристів вважає не дуже надійним.

Крім того, просив поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що копію оскаржуваної ухвали апеляційного суду від 14 листопада 2019 року отримав 27 січня 2020 року.

Оскільки наведені ОСОБА_1 обставини на час вирішення питання про відкриття касаційного провадження не спростовані, пропущений ним строк на касаційне оскарження підлягає поновленню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

За змістом частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) вирішує колегія у складі трьох суддів після одержання касаційної скарги оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга в частині оскарження ухвали апеляційного суду від 14 листопада 2019 року є необґрунтованою, а правильне застосування апеляційним судом частини другої статті 358

ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування та тлумачення.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частин третьої, четвертої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху, також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси

від 22 серпня 2017 року про призначення судової будівельно-технічної експертизи залишено без руху зокрема у зв`язку із пропуском строку на апеляційне оскарження.

При цьому апеляційним судом встановлено, що апеляційну скаргу на ухвалу суду від 22 серпня 2017 року ОСОБА_1 подає в четвертий раз.

Надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії ухвали та роз`яснено, що у разі не усунення недоліків у вказаний термін, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Апеляційний суд неодноразово направляв копію ухвали від 19 серпня

2019 року за адресою зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 , робив запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області для підтвердження адреси зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 та розміщував на офіційній веб-сторінці суду повідомлення для ОСОБА_1 про наявність ухвали Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року.

Однак поштова кореспонденція, направлена за адресою зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 , була повернута до апеляційного суду, як не вручена.

Станом на 14 листопада 2019 року недоліки апеляційної скарги в частині подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду від 22 серпня 2017 року та зазначення причин пропуску цього строку залишились не усуненими.

Ухвалами Апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року,

від 16 липня 2018 року, від 21 грудня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси

від 22 серпня 2017 року про призначення експертизи були залишені без руху у тому числі з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження.

Згідно статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦПК України, якщо заяву (про поновлення строку) не буде подано особою в зазначений строк або вказані підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Встановивши, що ОСОБА_1 , подавши у серпні 2019 року апеляційну скаргу на ухвалу суду від 22 серпня 2017 року, заяв про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження не подавав, недоліки апеляційної скарги в цій частині не усунув, а до цього тричі звертався із апеляційними скаргами на це ж судове рішення, поштову кореспонденцію за зареєстрованим місцем проживання не отримував, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі частини четвертої статті 357 ЦПК України (аналогічні положення містила частина третя статті 297 ЦПК України в редакції на час прийняття ухвали від 22 серпня 2017 року)

При цьому, апеляційним судом вірно враховано позиції Європейського суду з прав людини згідно з якими, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).

При цьому, процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України»

від 21 жовтня 2010 року).

Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про відмову у відкритті апеляційного провадження є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга в частині оскарження ухвали апеляційного суду від 14 листопада 2019 року є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 388, 389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у справі № 520/1030/16-ц.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного суду

від 14 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта