22-ц/804/1947/20
242/3977/19

Єдиний унікальний номер 242/3977/19
Номер провадження 22-ц/804/1947/20
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Баркова В.М., Принцевської В.П.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 11 березня 2020 року у складі суду Владимирської І.М., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

15 липня 2019 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 21 лютого 2011 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4900 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом, проте, умови кредитного договору відповідачем належним чином не виконані. Так, станом на 20 травня 2019 року заборгованість за кредитним договором становить 244 443 грн. 28 коп. Оскільки кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину заборгованості за кредитом, позивач просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 122 977 грн. 19 коп., яка складається з: 5597 грн. 44 коп. заборгованість за кредитом; 117 379 грн. 75 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом з 21.02.2011 року по 31.07.2018 року, та судові витрати в сумі 1921,00 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 11 березня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитом у розмірі 5597грн. 44коп., в задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування кредитом відмовлено. Вирішено питання щодо судового збору.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у анкеті-заяві позичальника підписаній сторонами 21.02.2011 року, не зазначено термін дії кредитної картки, відсутні відомості щодо погодження сторонами договору процентної ставки. (а.с.6,55)

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з даним рішенням, позивач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Селидівського міського суду Донецької області від 11 березня 2020 року скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що 21.02.2011 року відповідачем було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки універсальна, 30 днів пільгового періоду, якою сторонами погоджено умови кредитування, а саме: тип картки, тип кредитної лінії поновлювальна, валюта рахунку гривня, базова відсоткова ставка 3,00% на місяць. Висновок суду про відсутність підстав для стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом є помилковим, а тому звільнення відповідача від сплати заборгованості по процентам є безпідставним. Вказаним суд першої інстанції допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування, знехтував принципами платності кредитного договору чим наніс істотну шкоду усім споживачам банківських послуг.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Представник позивача ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та відповідачку, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено не повно, висновки зроблено без дотримання вимог, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

21 лютого 2011 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4900 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору б/н від 21 лютого 2011 року борг дорівнює 122 977 грн. 19 коп., що складається з: 5597 грн. 44 коп. - заборгованість за кредитом ; 117 379 грн. 75 коп. заборгованість за процентами за період з 21.02.2011 р. по 31.07.2018 року.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Дійсно у заяві позичальника від 21.02.2011 року процентна ставка не зазначена. Проте вона зафіксована у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду, яка була підписана відповідачем 21.02.2011 року.

В судовому засіданні відповідач не спростувала факту, що відсоткова ставка за користування кредитними коштами з нею погоджувалася, вона тривалий час користувалася кредиткою, сумлінно дотримувалася обов`язків по погашенню кредиту до початку АТО, а потім вона втратила роботу, через що виникла заборгованість. Просила постановити законне рішення.

З наведеного вбачається, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення відсотків дійшов помилкового висновку, оскільки відповідач підписуючи 21.02.2011 року анкету-заяву, також підписала і довідку про ознайомлення з умовами кредитування в якій зазначено відсоткову ставку за користування кредитом в розмірі 3%. Тобто відповідач погодилася в письмовому вигляді з умовами кредитування. Укладення між сторонами договору шляхом підписання відповідачем анкети-заяви та довідки про умови кредитування, відповідає вимогам статей 633, 634 ЦК України щодо порядку укладення договору приєднання, а тому висновки суду першої інстанції про недоведеність погодження відсоткової ставки між сторонами договору - є безпідставними.(а.с.163)

Вказаний висновок в овній мірі узгоджується із позицією Верховного Суду, яка відображена у постанові по справі №750/6058/17-ц.

Представник позивача надав до суду апеляційної інстанції розрахунок нарахувань належних до стягнення по відсоткам(без подальших збільшень та змін), узгоджених з відповідачкою під підпис, обмежений терміном дії останньої картки, тобто до 31.05.2017 року, згідно якого заборгованість відповідачки, з урахуванням погашення боргу дорівнює 4457,06грн.(а.с.165, 166)

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вказаним розрахунком.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не дотримався положень процесуального права, які передбачають що суд відповідно п.3-5 ч.5 ст.12 ЦПК України, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасникам судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

З матеріалів справи вбачається, що анкета заява на яку посилається позивач, а суд першої інстанції прийняв до уваги, як доказ - нечитабельна.

Позивач не дотримався вимог ч.5 ст.177 ЦПК України, стосовно того, що він зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні у нього докази, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Проте суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та постановив рішення, яке в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків не ґрунтується на законі, так як кредитні правовідносини передбачають умови платності наданої послуги шляхом сплати відсотків.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд першої інстанції дійшов не правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, оскільки доводи позивача про незаконність судового рішення є обґрунтованими.

Рішення в частині стягнення з позивачки заборгованості за кредитом відповідачкою не оскаржується, та лишається без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно положень ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно положень ч.1 ст.141 ЦКП України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір при подачі позову та за подачу апеляційної скарги внаслідок чого поніс витрати в сумі 4802,50грн.(1921грн. +2881,50грн.) Позовні вимоги задоволені частково, а саме в сумі 10054,50грн.(5597,44грн. + 4457,06грн.) що відповідає 8,2% від ціни позову, внаслідок чого позивач набув право на відшкодування понесених судових витрат в сумі 393,80грн.

Повний текст постанови виготовлено 19 червня 2020 року.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 11 березня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків скасувати.

Позовні вимоги в частині стягнення відсотків з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість по відсоткам в сумі 4457,06 грн.

Змінити рішення Селидівського міського суду Донецької області від 11 березня 2020 року в частині стягнення судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» сплачений судовий збір в сумі 393,80грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді В.М. Барков

В.П. Принцевська