Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.03.2020 Справа №607/13720/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., участю секретаря судового засідання Грабської Ю.І., представника позивача адвоката Захарчука А.П., представника відповідача адвоката Степанової О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів в її користь на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 300 євро щомісячно у гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття та стягнення заборгованості за аліментами за минулий час у сумі 7194 євро, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 224884 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 30 грудня 2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 січня 2016 року. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу відповідач офіційно працював у Португальській Республіці та утримував сім`ю. Після розірвання шлюбу відповідач погодився надавати кошти на утримання спільної дитини у розмірі 25% відсотків від суми свого загального доходу, який за його словами становив 600 євро в місяць. Відповідно до розписки від 20 листопада 2015 року ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1800 євро на рік, що становить 150 євро в місяць. У жовтні 2017 року їй стало відомо про те, що насправді відповідач отримує дохід у більшому розмірі, зокрема за шість місяців 2015 року розмір отриманих ним доходів склав 12350 євро, що дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання дитини у більшому розмірі. Їхній неповнолітній син страждає на вроджену ваду серця, у зв`язку із чим часто хворіє, проходить постійні консультації та лікування у інституті серцево-судинної хірургії ім. Амосова, у 2014 та 2015 роках пройшов курс лікування у клініці «Есферасауде» Португальська Республіка. Дитина потребує постійного медичного догляду, оздоровлення та реабілітації, що вимагає значних матеріальних затрат, на які у неї не вистачає коштів, оскільки вона ніде не працює через те, що окрім догляду за сином також доглядає за онкохворим батьком та престарілою бабусею, в той час як відповідач має достатній рівень доходів щоб сплачувати аліменти у більшому розмірі, а також має у власності нерухоме майно на території України. Із врахуванням наведеного вважає, що з відповідача слід стягнути на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 25% від усіх його доходів, але не менше 300 євро на місяць. Окрім цього, враховуючи те, що відповідач, погодившись сплачувати аліменти добровільно, ввів її в оману щодо розміру своїх доходів, вважає, що з ОСОБА_2 також слід стягнути на її користь аліменти за минулий час, а саме з 20 листопада 2015 року, тобто з моменту написання відповідачем розписки про добровільну сплату аліментів у розмірі 7194 євро, виходячи з наступного розрахунку. Так, відповідно до фінансових документів сума доходу ОСОБА_2 за шість місяців 2015 року становить 12350 євро, відповідно за рік дохід відповідача склав 24700 євро, з яких 25% становитиме 6175 євро, які відповідач повинен був сплати їй в якості аліментів, по 514 євро в місяць. Зважаючи на те, що з моменту розірвання шлюбу до звернення з вказаним позовом до суду пройшов 21 місяць, станом на 01 листопада 2017 року ОСОБА_2 повинен був сплатити їй аліменти у розмірі 10794 євро. Оскільки згідно розписки відповідач сплатив їй 3600 євро аліментів, до стягнення з нього підлягають аліменти за минулий час у розмірі 7194 євро, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 01 листопада 2017 року становить 224884 грн. Враховуючи вищенаведене, позивач просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2017 року відкрито провадження у справі №607/13720/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Ухвалою суду від 07 грудня 2017 року провадження у вказаній справі було зупинено та направлено судове доручення компетентному суду Португальської Республіки з метою вручення відповідачу ОСОБА_2 (проживає АДРЕСА_1) копії позовної заяви та доданих до неї матеріалів та відібрання у нього пояснень по суті позову, а також витребування інформації про всі доходи відповідача, отримані ним в Португальській Республіці, починаючи з 19 січня 2017 року і по день надання відповіді на судове доручення.

Ухвалою суду від 23 травня 2018 року проведено нарахування та виплату ФОП ОСОБА_5 винагороди за виконання обов`язків по здійсненню перекладу у цивільній справі № 607/13720/17, згідно вихідних даних в ухвалі.

Ухвалою суду від 04 червня 2018 року цивільну справу №607/13720/17 призначено до судового розгляду у судовому засіданні на 17.12.2018 року о 09 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 03 липня 2018 року проведено нарахування та виплату ФОП ОСОБА_5 винагороди за виконання обов`язків по здійсненні перекладу у цивільній справі №607/13720/17, згідно вихідних даних в ухвалі.

Ухвалою суду від 21 лютого 2019 року доручено компетентному суду Португальської Республіки витребувати у компетентного органу-Міністерства фінансів Португальської Республіки(адреса:Av.Infante Dom Henrique 1, 1100-016 Lisboa) інформацію про всі доходи ОСОБА_2 (N.I. F . НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер соціального забезпечення -НОМЕР_6, місце проживання місце проживання: АДРЕСА_2 ), отримані ним в Португальській Республіці, за період з 19 січня 2016 року по 01 січня 2019 року. На час виконання вказаного доручення провадження у справі було зупинено.

21 серпня 2019 на адресу суду надійшли документи, отримані за результатами виконання на території Португальської Республіки доручення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2019 року у зв`язку із чим провадження у вказаній справі було відновлено.

03 жовтня 2019 року від представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Захарчука А.П. надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за минулий період, а саме з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2017 року у розмірі 12916,35 євро у гривневому еквіваленті згідно офіційного курсу Національного Банку України на момент постановлення судового рішення, також стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 300 євро щомісячно, починаючи з 01 листопада 2017 року та до досягнення дитиною повноліття, а також судові витрати по справі, що складаються з витрат на оплату послуг перекладача у розмірі 4360 грн. В обґрунтування вказаних вимог зазначено, що відповідно до відомостей наданих митною та податковою службами Португальської Республіки відповідач отримав доходи: у 2016 році у розмірі 32957,78 євро, у 2017 році у розмірі 32184,18 євро та 923,44 євро соціальної допомоги (субсидії), а всього на загальну суму 66065,40 євро. Оскільки позивач просить стягнути з відповідача аліменти за минулий період у розмірі ј частки всіх видів його доходу, то вказана сума становитиме 16516,35 євро. У добровільному порядку за вказаний період часу відповідач сплатив позивачу аліменти на загальну суму 3600 євро, відтак до стягнення з нього підлягають аліменти за минулий період у розмірі 12916,35 євро(16516,35-3600=12916,35).

Від представника відповідача ОСОБА_2 -адвоката Степанової О.В. 15 жовтня 2019 року надійшов відзив на позов у якому зазначено, що відповідач позов не визнає та просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Представник відповідача вказала, що між сторонами було досягнуто згоди щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання їхнього неповнолітнього сина і ОСОБА_2 у повному обсязі виконує взяті на себе зобов`язання, що підтверджується долученими до відзиву розписками ОСОБА_1 про отримання аліментів у 2016-2017 роках у розмірі 1800 євро на рік та у 2019 році у сумі 900 євро. Жодних доказів того, що з моменту досягнення зазначеної домовленості стан здоров`я чи матеріальний стан позивача значно змінився позивачем суду не надано. Долучені позивачем медичні документи не містять також будь-якої інформації про погіршення стану здоров`я неповнолітнього сина сторін, а лише констатують факт наявності у дитини вродженої вади серця. Посилання позивача на те, що вона ніде не працює оскільки здійснює догляд за престарілою бабусею та онкохворим батьком не заслуговують на увагу, оскільки долучена ОСОБА_1 довідка Управління соціальної політики Тернопільської міської ради належно не засвідчена, а будь-яких належних доказів щодо здійснення догляду за батьком взагалі не надано. При цьому чинне сімейне законодавство покладає обов`язок щодо утримання дитини на обох батьків, в даному випадку незрозумілим є за рахунок яких коштів позивач утримує особисто себе, якщо ніде не працює та не отримує ніякої допомоги та відповідно до приписів ст.. 179 СК України не має права витрачати кошти, отримані в якості аліментів на дитину на витрати, які не пов`язані із забезпеченням неповнолітньому сину належних умов життя та розвитку. На даний час аліменти, які отримує позивач у 3,8 разів перевищують законодавчо встановлений мінімальний розмір аліментів і практично дорівнюють мінімальній заробітній платі в Україні, а перекладати обов`язок щодо утримання дитини лише на відповідача як батька не відповідає принципу розумності та справедливості. При цьому, позивач, зазначаючи про наявність у відповідача нерухомості, не вказала про те, що сама вона у 2016 році теж набула у власність квартиру, а також її старший син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2015 року має у власності квартиру м. Києві. Щодо стягнення аліментів за минулий період представником відповідача зазначено, що сторони погодили розмір аліментів, які відповідач зобов`язався сплачувати добровільно-1800 євро на рік, а також те, що він буде їх сплачувати починаючи з серпня 2016 року. Жодних зауважень з боку позивача щодо умов сплати аліментів не було. Протягом 2016-2017 років ОСОБА_1 не висловлювала ніяких заперечень щодо суми аліментів, яку сплачував їй відповідач і жодних належних доказів щодо ухилення відповідача від сплати аліментів нею не надано. Навпаки, з долучених до справи розписок ОСОБА_1 вбачається, що відповідач належним чином виконує свій батьківський обов`язок по утриманню дитини, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 28 жовтня 2019 року, представник позивача-адвокат Захарчук А.П. вказав, що твердження представника відповідача про те, що між позивачем та відповідачем був укладений усний договір про виплату аліментів є надуманим та суперечить положенням ч. 2 ст.109 СК України та ч. 1 ст.220 ЦК України, оскільки нотаріально посвідченого договору сторони не укладали, а підпис позивача у розписці від 20 листопада 2015 року свідчить лише про те, що вона отримала дану розписку, яка є доказом односторонніх зобов`язань відповідача. Також не відповідає дійсності твердження про те, що позивачка не мала жодних зауважень щодо

умов сплати аліментів, оскільки у 2015 році ОСОБА_1 звернулася до відповідача з вимогою сплачувати аліменти в розмірі 25 відсотків від щомісячного доходу та запропонувала укласти договір про сплату аліментів у нотаріуса, надавши відповідні взірці договорів, однак відповідач відмовився від укладення такого договору. Причиною того, що позивачка не висловлювала зауважень до відповідача з приводу розміру аліментів є те, що вона володіла інформацією (зі слів відповідача) про його доходи. Однак, наприкінці 2017 року, коли позивачка дізналася, що відповідач приховав від неї реальні доходи, щоб зменшити розмір аліментів, звернулася до суду з даним позовом. Відповідач приховав своє справжнє матеріальне становище від позивачки з метою уникнення сплати аліментів у розмірі, що просила позивачка. Таким чином позовна вимога про стягнення аліментів за минулий період є обгрунтованою, оскільки розписка надана відповідачем та фактичні обставини справи (відмова відповідача укласти нотаріальний договір; відмова відповідача сплачувати аліменти в розмірі 25 % від доходу; звернення позивачки до відповідача з вимогою про сплату аліментів) підтверджують те, що позивачка вживала заходи щодо одержання аліментів, але не могла їх одержати через небажання відповідача їх сплачувати. Зазначив, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню ст..192 СК України, оскільки між сторонами не існує договору про сплату аліментів, який би підтверджував домовленість між позивачем та відповідачем, а також немає рішення суду про стягнення аліментів. У липні 2019 року відповідач передав позивачці 900 євро та відмовився від подальшої сплати аліментів, які він зобов`язався виплачувати щороку в серпні до повноліття сина. Крім цього, у 2015 році відповідач запевнив позивачку, що буде на банківській карті накопичувати кошти, які він отримує від здачі в оренду належної квартири та передасть вказані кошти їхньому сину, коли йому виповниться десять років. Однак 12 серпня 2019 року, відповідач повідомив позивачку, що не збирається виконувати своїх зобов`язань щодо передачі зазначених грошових коштів дитині. Вказав, що на даний час позивачка разом із сином знаходяться у Португальській Республіці, де

стоять у черзі на проведення операції, яку мають провести до кінця року, зокрема 23 жовтня 2019 року ОСОБА_3 проходив огляд в лікаря. Зазначене підтверджує, що позивачці потрібно отримувати аліменти на утримання сина мінімум один раз в місяць в розмірі щонайменше 300 євро. Дані кошти необхідні щоб забезпечити найнеобхідніші потреби для утримання малолітнього сина. Вказані витрати включають в себе витрати на харчування та придбання промислових товарів, вартість яких становить щонайменше 250 євро на місяць. Окрім цього потрібно наймати житлову кімнату, витрачати кошти на проїзд, одяг, відвідування школи, нести витрати на купівлю необхідних предметів для відвідування школи (зошити, ручки, олівці та інші канцелярські предмети, шкільний одяг), нести витрати на духовний і фізичний розвиток дитини (відвідування музеїв, галерей, творчих дитячих заходів, дитячих ігрових кімнат тощо), витрати на оплату уроків з вивчення португальської мови. У жовтні 2019 року позивачка понесла витрат на придбання необхідних товарів для фізичного та навчального розвитку сина, з них: 739,92 євро - придбання велосипеда та інвентаря для велосипеда;152,98 євро - телефон; 27,92 євро, 46,30 євро та 8,45 євро, - продукти харчування; 231,99 євро - парта, крісло, настільна лампа та кольоровий папір. Вартість авіаквитка для дитини склала 11365,00 грн. Відповідачу достовірно відомо, про те, що його син перебуває на обліку в черзі для проведення операції, оскільки відповідач сам допомагав позивачці у цьому. Також відповідач не заперечував проти проведення операції сину в Португалії, оскільки цілком розуміє, що рівень та якість такої операції в вказаній країні набагато вищий ніж в Україні. Також зазначив, що пояснення представника відповідача щодо наявності у позивача автомобіля, квартири яка є у власності позивачки, а також квартири, яка є у власності старшого сина позивача не стосуються обставин справи та предмету позову.

Від представника відповідача 31 жовтня 2019 року надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив у яких зазначено, що у відповідності до ст. 180 СК України між сторонами було укладено усний договір про сплату аліментів, а тому посилання позивача на ч.1 ст.220 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки стосуються договору, вчиненого у письмовій формі, а ч.1 ст.192 СК України вказує на домовленість між батьками, а не на письмовий договір. Жодних належних доказів, які б підтверджували, що позивач зверталась до відповідача із вимогою сплачувати аліменти у розмірі 25% від щомісячного доходу чи з пропозицією укласти договір про сплату аліментів у нотаріуса стороною позивача не надано. Також позивачем не долучено будь-яких доказів що відповідач відмовився від укладення нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів. Зазначила про те, що відповідач насправді не відмовлявся від подальшої сплати аліментів на утримання сина, а написав позивачці про це у відповідь на її відмову зняти сина з реєстрації місця проживання у належній відповідачу квартирі, оскільки останній там не проживає. Будь-якої домовленості щодо передачі позивачу коштів від здачі в оренду даної квартири між сторонами не було, а позивач з метою отримання даних коштів шантажує відповідача тим, що не надасть згоди на зняття дитини з реєстрації місця проживання. Також вказала на те, що жодний з наданих позивачем медичних документів не містить посилання на необхідність проведення сину сторін оперативного втручання саме на території Португальської Республіки. Натомість проведення такої операції безкоштовно за кордоном є можливою лише через те, що відповідач офіційно проживає та працює у Португалії. ОСОБА_2 відомо про те, що його син перебуває на черзі на проведення операції, однак позивач не узгоджувала із ним те, що на період очікування цієї операції дитина разом із матір`ю проживатиме та навчатиметься у Португалії. Зазначила, що належних доказів того, що позивач витрачає кошти на оренду жила за кордоном суду не надано, а долучені до відповіді на відзив копії чеків жодним чином не підтверджують, що вказані у них витрати були понесені безпосередньо ОСОБА_1 .

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 -адвокат Захарчук А.П. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити в повному обсязі. Вказав, що позивачкою вживалися заходи щодо досягнення із відповідачем домовленості про добровільну сплату аліментів на утримання неповнолітнього сина. Так, у 2015 році позивач зверталась до відповідача та надсилала йому на електронну адресу примірники договорів про добровільну сплату аліментів у твердій грошовій сумі, зокрема у розмірі 250 євро на місяць, однак досягнути згоди не вдалося. Відповідач зазначені договори відхилив, натомість 20 листопада 2015 року ОСОБА_2 надав позивачу розписку відповідно до якої зобов`язався сплачувати на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі у розмірі 1800 євро на рік, починаючи з серпня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Однак, за своїм змістом вказана розписка не є договором про сплату аліментів і на даний час її умови відповідачем не виконуються. Крім цього, у 2017 році позивач довідалась, що відповідач отримує більший дохід, аніж повідомляв їй та може сплачувати аліменти у більшому розмірі. Так, дохід ОСОБА_2 за 2016 рік склав 32922,40 євро, а у 2017 році 32184 євро і 923 євро соціальної допомоги. Однак, 03 липня 2019 року відповідач сплатив позивачці грошові кошти в сумі 900 євро і у переписці по мобільному додатку viber вказав, що надалі сплачувати аліменти не буде. Таким чином позивачем вживалися заходи щодо стягнення аліментів з відповідача і у в силу вимог ст.191 СК України вона має право на стягнення з відповідача аліментів за минулий період, які просить стягнути з відповідача за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року у сумі 12916,35 євро. При вирішення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини просить врахувати, що відповідач неодружений, інших неповнолітніх дітей та непрацездатних утриманців не має, має у власності трикімнатну квартиру у м. Тернополі, депозитні вклади, фактично у відповідача є витрати, які дозволяють йому сплачувати аліменти на утримання дитини. Так, відповідач щомісяця витрачає на власні потреби кошти у сумі 800-900 євро на придбання одягу, харчування, курси англійської і французької мови, заняття у тренажерному залі. При цьому просить врахувати, що син сторін у справі хворіє, має вроджену ваду серця та потребує постійного лікування. Дитина проходить періодичні медичні огляди, лікується за кордоном, потребує посиленого харчування, в місяць позивач витрачає на утримання сина 700-800 євро. Крім цього, хлопчику на даний час необхідно придбати стіл для занять, велосипед. Позивач із сином зараз проживають у Португальській Республіці, де дитина проходить курси лікування, однак ОСОБА_1 за кордоном не працює та стоїть на обліку на біржі праці і їй допомагає в утриманні дитини її мати, яка працює та проживає у США. До виїзду за кордон ОСОБА_1 не мала змоги працювати, оскільки окрім догляду за неповнолітнім сином, здійснювала також догляд за престарілою бабусею та хворим батьком, а тому весь цей час їй фінансово допомагала її мати, так як відповідач надавав на утримання дитини лише 150 євро на місяць. Із врахуванням наведеного просить стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 300 євро щомісячно, починаючи з дати подання позову та до досягнення дитиною повноліття, оскільки саме ця сума є достатньою для утримання дитини як в Україні, так і В Португальській Республіці, а також просить стягнути судові витрати по справі.

Відповідач ОСОБА_2 у своїх поясненнях, що надійшли до суду 19 грудня 2018 року в порядку виконання судового доручення про надання правової допомоги вказав, що він не згідний із позовом ОСОБА_1 , не тільки через те, що розмір аліментів був погоджений обома сторонами, а й через те, що у країні з мінімальної заробітною платою 249,54 євро, сума аліментів, яку він сплачує є більш ніж достатньою для утримання дитини. Зазначив, що він регулярно сплачує на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина, а також забезпечує дитину одягом та багатьма іншими необхідними речами та вважає, що матір дитини також повинна вкладати свою частку у матеріальне забезпечення сина. Повідомив, що він з січня 2018 року ніде не працює, проживає в орендованій кімнаті один та отримує субсидію по безробіттю у сумі 873,30 євро на місяць. Попередньо він працював у сфері цивільного будівництва та намагається влаштуватись на нову роботу, для чого відвідує курси французької мови при Інституті праці і професійної освіти в також уроки англійської мови та не знає коли ситуація з його працевлаштуванням зміниться. Відповідач пояснив, що в місяць на оренду квартири він витрачає: 170 євро, на оренду квартири; 300 євро на харчування; 40 євро на проїзд; 65 євро на оплату занять у тренажерному залі; 150 євро на придбання одягу для себе та сина; 30 євро складають витрати на послуги мобільного зв`язку та 80 євро складає вартість уроків англійської мови.

Представник відповідача ОСОБА_2 -адвокат Степанова О.В. у судовому засіданні вказала, що позов визнає частково. Зазначила, що між сторонами була досягнута домовленість, що відповідач буде сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 150 євро на місяць, тобто 1800 євро на рік, що він і робив на протязі 2016-2019 років. Роздруківка електронної переписки не є належним доказом того, що позивачем вживалися необхідні заходи щодо стягнення аліментів, а відповідач ухилявся від їх сплати, а тому позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий період до задоволення не підлягають. Позивач посилається на те, що потрібні кошти на лікування дитини, додаткове харчування дитини, однак за своїм правовим змістом це є додаткові витрати на утримання дитини, і ці кошти не входять до складу аліментів. При цьому позивачем не доведено, що дитина потребує виключно лікування за кордоном та не може отримати медичну допомогу на території України. Просить врахувати те, що розмір аліментів, які відповідач сплачує на утримання дитини у сумі 1800 євро на рік є значно більшим аніж законодавчо встановлений мінімальний розмір аліментів та достатнім для задоволення необхідних потреб дитини. Крім цього, чинне законодавство покладає обов`язок щодо утримання дітей на обох батьків, а тому не можна перекладати весь тягар утримання дитини лише на батька. Зазначила, що в даній ситуації вбачається, що позивач, яка вказала, що ніде не працює та не має будь-якого джерела доходу намагається існувати за рахунок коштів, які відповідач сплачує на утримання сина. Із врахуванням наведеного відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина у розмірі 150 євро щомісячно, а у задоволенні решти позовних вимог просить відмовити за безпідставністю. Просить врахувати, що відповідач із 20 травня 2019 року не отримує жодних допомог по безробіттю та на даний час ніде не працює.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до частково задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що 30 грудня 2008 року між сторонами по справі був зареєстрований шлюб, який розірвано згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 січня 2016 року.

У даному шлюбі у сторін народилася дитина- син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 25 серпня 2009 року, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України.

Після розірвання шлюбу неповнолітній син сторін у справі залишився проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 , що сторонами не заперечується.

Як вбачається із виписки з історії хвороби №484, виданої КУТОР «Тернопільська обласною дитяча клінічна лікарня» 02 квітня 2013 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено діагноз вроджена вада серця: відкрита артеріальна протока, двостулковий аортальний клапан. Синдром вродженої дисплазії сполучної тканини: гіпермобільність суглобів, гіпереластичність шкіри, порушення постави, плоскостопість.

10 квітня 2013 року КУТОР «Тернопільська обласною дитяча клінічна лікарня» направлено листа на ім`я головного педіатра Головного управління охорони здоров`я Тернопільської ОДА із проханням направити дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на консультацію з метою встановлення подальшої тактики лікування до кардіолога в інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова, м. Київ.

У відповідності до консультативного висновку ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України» №918 від 16 квітня 2013 року за результатами проведеної консультації неповнолітньому ОСОБА_3 , 2009 року народження показана операція по закриттю відкритої артеріальної протоки.

З долученої до справи медичної документації вбачається, що 22 квітня 2014 року та 11 серпня 2015 року син сторін у справі проходив лікування у відділі охорони здоров`я «Есферасауде», Португальська Республіка.

Також, 04 листопада 2019 року, ОСОБА_3 відвідував Центр здоров`я УЛС Матозініш, що підтверджується декларацією відвідування даної медичної установи.

Згідно повідомлення Професійного Центру Ernani Monterio, Порту від 11 листопада 2019 року ОСОБА_3 на 21 січня 2020 року було призначене обстеження у Кардіологічній Педіатрії даної клініки.

Як вбачається із довідки, виданої 12 лютого 2010 року, секретаріатом муніципальної громади Матозіньо, Матозінецького муніципалітету, округ Порту, Португальська Республіка відповідач ОСОБА_2 постійно проживає у Португальській Республіці на території вказаної муніципальної громади.

У відповідності до розписки від 20 листопада 2015 року ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1800 євро на рік до повноліття їхнього сина ОСОБА_3 , починаючи з серпня 2016 року. Вказана розписка підписана сторонами у справі присутності свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

З долучених до справи розписок позивача від 05 серпня 2016 року, 06 серпня 2017 року, 07 березня 2018 року вбачається, що остання по кожній із вказаних розписок отримала від відповідача грошові кошти в сумі 1800 євро.

Відповідно до розписки від 03 липня 2019 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 900 євро.

З долучених до справи документів, що надійшли на виконання судового доручення про надання правової допомоги із Португальської Республіки вбачається що відповідач ОСОБА_2 проживає на території вказаної держави за адресою: АДРЕСА_3

Згідно інформації з бази даних інституту соціального страхування востаннє заробітну плату ОСОБА_2 отримав у грудні 2017 року у сумі 1210,16 євро.

Відповідно до повідомлення Відділу фінансів Віла Нова де Гайя 2 Управління фінансів Порту за вих.. №8479 розмір доходів, отриманих ОСОБА_2 у 2016 році становить 32957,78 євро, у 2017 році він отримав дохід у розмірі 32184,18 євро та 923,44 євро соціальної допомоги, у 2018 році відповідачу виплачено 10799,81 євро соціальної допомоги(субсидії), що підтверджується наданими копіями фінансових декларації відповідача за вказані періоди часу.

З довідки, що видана 12 грудня 2019 року за підписом директора інституту соціального страхування Португальської Республіки вбачається, що ОСОБА_2 : номер соціального страхування:НОМЕР_6, ідентифікаційний податковий номер:236701258 дійсно одержував допомогу по безробіттю, а саме: з 20 грудня 2017 року по 19 травня 2019 року у розмірі 29,11 євро щоденно. Загальна сума допомоги, виплаченої за вказаний період часу, склала 1484610 євро. Станом на 12 грудня 2019 року ОСОБА_2 не одержує жодних допомог по безробіттю.

У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно частини другої статті 27 Конвенції про права дитини батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або натуральній) формі.

Статтею 189 Сімейного кодексу Українипередбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

За рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина- ч.ч.1-3 ст. 181 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

У статті 185 Сімейного кодексу Українизазначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

У відповідності до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить - 2218 гривень.

Судом встановлено, що відповідач проживає на території Португальської Республіки та до грудня 2017 року працював будівельником. Розмір отриманого ОСОБА_2 доходу 2016-2017 роках становить 65141,96 євро, а також 923,44 євро соціальної допомоги. Крім цього в період з 20 грудня 2017 року по 19 травня 2019 року відповідач отримав 14846,10 євро допомоги по безробіттю.

За таких обставин, приймаючи до уваги розмір законодавчо встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи стан здоров`я неповнолітнього сина сторін у справі, який страждає на вроджену ваду серця, потребує постійних медичних консультацій та лікування, в тому числі оперативного втручання, те, що відповідач є працездатним та немає інших утриманців, його матеріальний стан, наявність у власності нерухомого майна, те, що відповідач з 20 травня 2019 року не отримує жодних допомог по безробіттю та на даний час є непрацевлаштованою особою, зважаючи на те, що в ході судового розгляду не здобуто будь-яких доказів, що за станом здоров`я ОСОБА_2 не може виконувати своїх аліментних обов`язків щодо утримання неповнолітнього сина, виходячи з рівності обов`язку батьків щодо утримання дітей, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути в користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини-сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 6000 грн. щомісячно, зважаючи на те, що у відповідності до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України-гривня, а іноземна валюта може використовуватись лише у випадках і в порядку, встановлених законом, зокрема у договірних зобов`язаннях.

З урахуванням обставин справи суд вважає, що присуджена сума буде достатньою для нормального виховання і забезпечення дитини та відповідає можливості платника аліментів сплачувати їх.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач, обґрунтовуючи розмір аліментів, врахувала також витрати на обстеження, лікування та розвиток дитини, які за своїм правовим змістом є додатковими витратами на утримання дитини, однак із відповідною вимогою про стягнення зазначених додаткових витрат на утримання сина в порядку ст.185 Сімейного кодексу України до суду не зверталась.

Як зазначено у ч.1 ст.191 Сімейного кодексу Україниаліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Частиною другою ст.191 Сімейного кодексу Українипередбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Верховний Суд у постанові від 06.08.2018 по справі №748/2340/17 зазначив, що аналіз статті 191 СК України свідчить, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладання договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність вжиття саме позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останньою від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягненим аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими.

З досліджених судом доказів, встановлено, що після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_2 погодився у добровільному порядку сплачувати на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1800 євро на рік, починаючи з серпня 2016 року, що підтверджується його розпискою від 20 листопада 2015 року, однак позивач, не погодившись із даним розміром аліментів звернулась до суду із вказаним позовом.

Долученими до справи розписками від 05 серпня 2016 року, 06 серпня 2017 року, 07 березня 2018 року, 03 липня 2019 року за особистим підписом позивача ОСОБА_1 у сукупності із розпискою від 20 листопада 2015 року згідно якої відповідач зобов`язався сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1800 євро на рік, починаючи з серпня 2016 року, яка також підписана ОСОБА_1 підтверджується, що на протязі 2016-2018 років відповідач сплачував позивачу аліменти на утримання сина у розмірі 1800 євро на рік, а у липні 2019 року сплатив 900 євро.

Суд не приймає до уваги заперечення представника позивача про те, що у вищевказаних розписках ОСОБА_1 не зазначено цільове призначення отриманих нею від відповідача коштів, оскільки з матеріалів справи, зокрема з позовної заяви та подальших заяв та клопотань сторони позивача, де наводиться розрахунок суми аліментів, що підлягає стягненню з відповідача за минулий період, вбачається, що позивач в період з 2016 року по 2019 рік дійсно отримувала від відповідача грошові кошти у сумі 1800 євро на рік в якості аліментів на утримання сина і зазначені кошти були нею відраховані від загальної суми боргу по аліментах за минулий період, яку вона просить стягнути з відповідача.

Позивач не надала належних та допустимих доказів щодо офіційного звернення до відповідача з питання стягнення аліментів за попередній час на утримання сина, а надані представником позивача копії аліментних договорів та скріншот з електронної переписки не є належним доказом, оскільки відсутні будь-які підтвердження, що саме ці договори надсилались позивачем відповідачу на його електронну адресу та були отримані останнім.

При цьому, як встановлено судом, у вказаний період часу відповідач не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання сина та належно виконував взяті на себе зобов`язання щодо сплати аліментів у розмірі 1800 євро на рік.

Із врахуванням наведеного суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів за минулий період часу у сумі 12916,35 євро до задоволення не підлягають.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст.81 ЦПК України.

Будь-яких інших належних та достатніх доказів в обгрунтвання заявлених позовних вимог позивачем суду не надано.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» № 4909/04, від 10.02. 2010 року).

За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини- сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 6000 гривень щомісячно, починаючи з 03 листопада 2017 року та до досягнення ним повноліття. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів за минулий час у сумі12916,35 євро слід відмовити за їх безпідставністю.

Відповідно до ст.367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі 640 грн., з урахуванням ставок судового збору встановлених станом на 01.01.2017 року, а також з відповідача слід стягнути на користь позивача 4360 грн. понесених судових витрат на оплату послуг перекладача, розмір яких підтверджується долученими до справи квитанціями.

На підставі наведеного,керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.150, 180-184, 191, 194 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 6000 (Шість тисяч) гривень щомісячно, починаючи з 03 листопада 2017 року та до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти позовних вимог-відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 в доход держави 640 гривень судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 4360 гривень понесених судових витрат на оплату послуг перекладача.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний код: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер (N.I.F.): НОМЕР_2 , ідентифікаційна картка: НОМЕР_5 , номер соціального страхування у Португальській республіці: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_4.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному п.15.5 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич