РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/12613/19

Провадження № 22-ц/4815/389/20

Головуючий суддя в суді 1 інстанції : Харечко С.П.

Рішення ухвалене в м. Рівне

Дата ухвалення повного тексту рішення 26 грудня 2019 року

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

з участю: ОСОБА_3, ОСОБА_6, Більчук С. А .,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_3 звернулися в Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 стосовно його неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2019 року у задоволенні даного позову відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_3 не погоджується з ухваленим рішенням, вважає, що при його ухваленні судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, має місце невідповідність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суперечать письмовим доказам, що призвело до ухвалення судом неправильного рішення.

Зазначає, що суд першої інстанції не встановив чи ухиляється відповідач від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення сина, який вказав, що батько не цікавиться його життям з 2007 року та лише один-два рази на рік бачиться з ним на вулиці, а тому він не заперечує проти позбавлення відповідача батьківських прав.

Вказує, що у матеріалах справи містяться письмові докази та покази свідків та самого відповідача, про те, що останній протягом майже десяти років ухилявся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Також вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 оку у справі №631/2406/15-ц, де зазначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Таке посилання суду першої інстанції, зокрема його трактування на користь відповідача вважає безпідставним так як відповідач у судовому засіданні визнав, що позивач не чинила йому перешкод у спілкуванні з сином, відтак самоусунення відповідача від спілкування з сином і є підтвердженням наявності вини у діях відповідача.

З приводу можливості зміни поведінки відповідача як батька у кращу сторону, зауважує, що на момент подачі позовної заяви про позбавлення батьківських прав син ОСОБА_5 був неповнолітнім, а на момент винесення оскаржуваного рішення суду вже мав повних 18 років, відтак часу для зміни поведінки відповідача як батька у кращу сторону вже не залишилось. Також зазначає, що за десять років до подачі позовної заяви про позбавлення батьківських прав, поведінка відповідача по відношенню до сина не змінилась, відтак покликання суду на можливість її зміни у кращу сторону є безпідставним.

Вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача є саме тим інструментом, який забезпечить інтереси дитини та убереже її у майбутньому від несправедливості.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві, ОСОБА_4 вказує, що судом першої інстанції вірно застосовано норми ст. 164 СК України при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Вважає, що таке рішення протирічило б інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання обов`язків мають бути винними діями, а саме позбавлення є крайнім заходом впливу на батьків.

Зазначає, що на момент винесення судового рішення дитині виповнилось 18 років. Тобто, з цього виникає сумнів, що позбавлення батьківських прав відповідало б і інтересам не тільки батька, а й самої дитини.

Вказує, що висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав надала суду Служба у справах дітей виконкому Рівненської міської ради, позивач була присутня на засіданні комісії, її думку було почуто.

Зазначає, що позивач намагається надати недостовірні дані суду. Вказує, що заборгованість зі сплати аліментів виникла і через дії позивача, яка в 2004 році звернулась до органів виконавчої служби і їй було повернуто виконавчий лист, аж до повторного звернення в 2019 році.

З огляду на наведене просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_3 ат її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 адвокат Більчук С.А. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради в судове засіданні не з`явився, причин неявки не повідомив, хоч завчасно був повідомлений про час та місце його проведення, тому колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за його відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції врахував бажання відповідача відновити спілкування з сином, часткову сплату стягнутих аліментів, виключно в інтересах дитини, надати можливість батькові та сину налагодити їх родинні стосунки, а також виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 24 грудня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладений шлюб, від якого мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та паспорта громадянина України (а.с.11).

В 2007 році шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Рівненського міського суду №2-10592/2004 від 01 листопада 2004 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи з 12.10.2004 до повноліття дитини (а.с.6).

З інформації Рівненського міського відділу державної виконавчої служби від 09.10.2019 вбачається, що 10.06.2019 Рівненським міським судом видано виконавчий лист № 2-10592/04 про стягнення аліментів з ОСОБА_4 та проведено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. Відповідно до даного розрахунку, загальна сума до сплати за весь час присуджених аліментів: 83 690,47 грн. Сплачено боржником: 7757,65 грн. Заборгованість станом на 09.10.2019 становить: 75 932,82 грн (а.с.50-51).

Допитаний в суді першої інстанції, як свідок ОСОБА_5 пояснив, що відповідач є його батьком, однак він не цікавиться його життям, а тому він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Стосунків з батьком не підтримує, спілкувався з ним один, два рази на рік. Допомоги від відповідача не отримував, вказав, що лише на день народження батько подарував йому фотоапарат.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення ним проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

В Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, зазначено, що розлучення дитини з батьками може бути необхідним в як найкращих інтересах дитини у виключних випадках, наприклад, коли батьки взагалі не піклуються про неї.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, №08-1777 від 19.11.2019 року, не доцільно позбавляти батьківських прав ОСОБА_4 стосовно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.56-57).

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Більчук С.А. пояснив в суді, що його довіритель не заперечує обставину не належного виконання батьківських обов`язків, щодо сина, однак він частково сплачував аліменти, а заборгованість штучно створена в 2019 році після подання до виконання виконавчого листа виданого ще в 2004 році. Недостатнє спілкування з дитиною залежало від позиції позивачки, тому вважає, що його довіритель не заслуговує на крайній захід в виді позбавлення батьківських прав, щодо сина.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про відмову в позбавленні відповідача батьківських прав, місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову та при цьому врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів того, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, ухиляючись від виховання дитини, та наявність у цьому лише його вини, не надано; ставлення відповідача до свого сина та його бажання виконувати батьківські обов`язки.

Крім того, слід зазначити, що положення ст.ст. 150, 164 СК України, регулюють обов`язки батьків щодо виховання дитини, підстави позбавлення батьківських прав, у ст. 164 СК України йдеться про позбавлення батьківських прав саме щодо дитини.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Статтею 1 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" також визначено, що дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосованим до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцять років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Отже, умовами застосування такої міри відповідальності як позбавлення батьківських прав є: 1) здійснення батьком (матір`ю) правопорушення, передбаченого ст. 164 СК; 2) наявність вини в діях батька (матері); 3) батько (мати) володіють повною цивільною дієздатністю; 4) дитина не досягла повноліття. Зазначені умови для позбавлення батьківських прав мають існувати одночасно.

Переглядаючи даний спір, колегія суддів зважає на положення ст. 6 СК України, ст. 1 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства", та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, оскільки на час ухвалення 18 грудня 2019 року оскаржуваного судового рішення син відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг вісімнадцяти років, у зв`язку з чим втратив правовий статус дитини, що апріорі виключає можливість позбавлення відповідача батьківських прав.

Також, слід зазначити, що мотивом звернення до суду з даним позовом, що не заперечує сама ОСОБА_3 , фактично було не застосування крайнього заходу впливу на ОСОБА_4 , який на її думку не виконує батьківських обов`язків, а убезпечення в майбутньому їх дитини ОСОБА_5 від обов`язку утримувати батька.

Мотив звернення не є визначальним в даному спорі, однак слугує характеризуючою обставиною у виниклому спорі між сторонами.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди позивача із ухваленим у справі судовим рішенням.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 квітня 2020 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків