Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/2647/19
Провадження № 2/553/245/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09.04.2020м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючої судді - Крючко Н.І.,

при секретарі: - Іжик А.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

20 лютого 2020 року позивачем ОСОБА_1 подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій остання просила визнати за нею, право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м (вартістю 103 000,00 грн. та 9/25 частин будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 118 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м. (вартістю 96 480 грн.00 коп..)

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, але надала на адресу суду заяву в якій прохала проводити судовий розгляд справи у її відсутність, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, але надав на адресу суду заяву в якій прохав проводити судовий розгляд справи у його відсутність та відсутність його представника ОСОБА_3 , уточнені позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що уточнені позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення за наступних обставин.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 20 листопада 2010 року.

Згідно рішення ленінського районного суду м. Полтави від 12 липня 2019 року шлюб - розірвано.

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_3 .,

Так, ОСОБА_1 в позовній заяві вказувалось про те, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ними було придбане наступне майно:

-9/20 частини квартири АДРЕСА_1 . Вартість майна на момент купівлі становила 73 350,00 грн.;

-11/20 частини квартири АДРЕСА_1 . Вартість на момент купівлі становила 105 000 грн. 00 коп..

-9/25 частини будинку АДРЕСА_2 ). Вартість майна на момент купівлі становила 96 480 грн. 00 коп..

Судом встановлено, що станом на 01.11.2019 року вартість квартири АДРЕСА_1 становить 103 000,00 грн., вартість будинку АДРЕСА_2 становить 96 480,00 коп..

В позовній заяві позивачем вказувалось про те, що вказане майно було придбано за рахунок коштів, подарований батьками позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та більшу частину коштів, взятих у позику у сестри матері позивача - ОСОБА_7 , яка на даний момент залишаються не повернутими.

Відповідачем не заперечувались обставини придбання майна та зазначені позивачем обставини щодо джерела походження коштів.

Статтями 60, 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

Згідно ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Законодавцем визначено, що у відповідності до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Так, положенням ст. ст. 60,61 визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

Так, статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, визначено, що власність сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

Згідно частини 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Положенням ст. 57 СК України визначено, що особистою власністю дружини, чоловіка є:

- майно, набуте нею, ним до шлюбу;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належали їм на праві спільної сумісної власності, незалежного від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, згідно ч. 1 ст. 70 СК України.

Виходячи із змісту ст. 60 СК законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею і набутті майна.

Тобто, застосовуючи цю норму права ( ст. 60 СК України) та визначаю право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, з огляду на вказані норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, вбачається, що обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на відповідача ОСОБА_2 .. Поряд з цим, останнім не заперечувалось, що майно, яке придбане за період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 було придбана за рахунок особистих коштів позивача у справі ОСОБА_1 , в зв`язку з чим відповідачем у справі подано заяву про визнання позову права особистої приватної власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м (вартістю 103 000,00 грн.) та 9/25 частин будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 118 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м. (вартістю 96 480 грн.00 коп..)

Суд приходить до висновку про обгрунтованість уточнених позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання права особистої приватної власності на майно з урахуванням інтересів відповідача ОСОБА_2 та неповнолітньої дитини ОСОБА_4 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 11, 321, 355, 372 ЦК України, ст. 110-112, 57, 60, 61, 63, 64, 65, 70, 71 Сімейного кодексу України /в редакції 2003 року/, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м (вартістю 103 000,00 грн.) та 9/25 частин будинку АДРЕСА_2 ), загальною площею 118 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м. (вартістю 96 480 грн.00 коп..)

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у 30- денний термін. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиН. І. Крючко