УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2020 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Соболєвої І.П.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Д.М.,

представника позивача Зіменко І.А.,

представника відповідача Мартиненка К.І ОСОБА_1 ,

розглянувши в спрощеному провадженні, у судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі матеріали справи та клопотання відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВТФ РІЦ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

27.12.2019 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовомдо товариства з обмеженою відповідальністю «ВТФ РІЦ» про поновлення позивача роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі.

Ухвалою суду від 02.01.2020 ідкрито провадження по справі, вирішено розгляд справи проводити у порядку скороченого провадження, із повідомленням сторін про дату, час і місце його проведення.

10.06.2020 від представника відповідача надійшло клопотання по справі, в якому він просить закрити провадження по справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмету спору. В обґрунтування зазначено, що позивача звільнено з посади директора ТОВ «ВТФ РІЦ» на підставі рішення загальних зборів учасників Відповідача, яке на момент звернення позивача із позовом до суду було і є дійсним, то як слідство цього, у даній справі відсутній предмет спору поновлення на роботі при дійсному рішенні загальних зборів учасників Відповідача про цього звільнення з посади директора відповідача. Також зазначив, що ухвалою господарського суду Запорізької області від 26.12.2019 відкрито провадження у справі №908/3547/19 за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «ВТФ РІЦ» про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «ВТФ РІЦ», які оформлені протоколом №1 від 04.12.2019. Остаточне рішення у справі №908/3547/19 не винесено.

12.06.2020 від представника відповідача надійшло клопотання по справі, в якому він просить закрити провадження по справі, посилаючись на вимоги статті п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та на те, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки як вбачається з позову, позивач просить поновити його на посаді директора відповідача посилаючись на незаконність прийняття загальними зборами учасників відповідача рішення про його звільнення, яке оформлене протоколом загальних зборів учасників відповідача від 04.12.2019 .

У судовому засіданні представник відповідача заявлені клопотання підтримав.

Представник позивача проти задоволення клопотань заперечує.

Вислухавши думку учасників процесу, розглянувши матеріали провадження. суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд, встановлений законом (законний суд) є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Європейської конвенції з прав людини. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Визначити, яким саме судом та за якими правилами має бути розглянутий спір, і має судова юрисдикція.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У частині першій статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Порядок створення та діяльності господарських товариств, одним із різновидів яких є товариство з обмеженою відповідальністю урегульовано у низці нормативних актів, серед яких ЦК України, ГК України, Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» №2275-VIII, тощо.

У частині першій статті 98 ЦК України передбачено, що загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і тих, що належать до компетенції інших органів товариства.

Компетенція загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю визначена у статті 30 Закону № 2275-VIII. Відповідно до зазначених норм до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю належить обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства, тощо.

Відповідно до частини першої статті 99 ЦК України виконавчий орган створюють загальні збори товариства. У частині 3 статті 99 ЦК України передбачено, що члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків, якщо у установчих документах не визначені підстави їх усунення.

Згідно статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У КЗпП України визначено виключний перелік підстав припинення трудового договору.

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12.01.2010 N 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13.05.2014 № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновок про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку господарського судочинства викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 145/1885/15-ц.

Зважаючи на те, що заявлені вимоги про поновлення на посаді директора товариства відносяться до корпоративних правовідносин, тому поданий ОСОБА_2 позов не може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, провадження у даній справі відповідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підлягає закриттю.

Суд роз`яснює, що позивачу, що цей спір належить до юрисдикції господарських судів та підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З урахуванням зазначеного, клопотання представника щодо закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору не є обґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню.

Разом із тим, суд роз`яснює позивачу наслідки закриття провадження у справі, передбачені ст. 256 ЦПК України: у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

На підставі викладеного та керуючись ст. 255, 353355 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору відмовити.

Клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства задовольнити.

Провадження у справі позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВТФ РІЦ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України закрити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Повний текст ухвали виготовлено 23 червня 2020 року.

На підставі п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на апеляційне оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя І.П. Соболєва