Справа № 496/1893/19
Провадження № 2/496/213/20
24 березня 2020 року м. Біляївка
Біляївський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді - Пендюри Л.О.
за участю секретаря - Богдан Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
Свої вимоги мотивує тим, що відповідач отримав в позику від нього грошові кошти, але їх не повертає, через що він вимушений звернутись до суду з вказаним позовом. На підтвердження розміру заборгованості ним надано розписки позичальника та розрахунки заборгованості.
Позивач у судове засідання не з`явився, але від його представника надійшла до суду заява, в якій він вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та розгляд справи просить проводити у його відсутність.
Відповідач в судове засідання неодноразово не з`явився, хоча повідомлявся про день слухання справи належним чином, відзив на позов не подав, а тому суд, приймаючи до уваги заяву представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України.
Приймаючи до уваги заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-50цс13.
В правовій позиції, сформованій Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України зазначено, що договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13.12.2017 року справа № 309/3458/14-ц).
У судовому засіданні встановлено, що:
06.04.2017 року між сторонами у простій письмовій формі був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти в сумі 117000 грн., які зобов`язався повернути в повному обсязі позивачу до 20.04.2018 року. Ця обставина підтверджується розпискою (а.с.6);
24.06.2017 року між сторонами у простій письмовій формі був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти в сумі 123750 грн., які зобов`язався повернути в повному обсязі позивачу до 24.06.2018 року. Ця обставина підтверджується розпискою (а.с.7);
07.07.2017 року між сторонами у простій письмовій формі був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти в сумі 117000 грн., які зобов`язався повернути в повному обсязі позивачу до 21.07.2018 року. Ця обставина підтверджується розпискою (а.с.8);
Тобто, між сторонами була дотримана форма договору позики за наданими розписками, які були підписані відповідачем, що посвідчує передання позивачем відповідачу зазначених у розписках коштів.
У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.
Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.
Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.
Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом (зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ № 6-369цс15 від 02.09.2015 року).
При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.
В порушення вказаних вимог, відповідач не виконав належним чином умови зобов`язання, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем.
Згідно наданих позивачем розрахунків заборгованість відповідача перед ним становить:
Облікова ставка НБУ складає:
-з 06.04.2017 року по 13.04.2017 року - 14% річних;
-з 14.04.2017 року по 25.05.2017 року - 13 % річних
-з 25.05.2017 року по 26.10.2017 року - 12.5 % річних;
-з 27.10.2017 року по 14.12.2017 року - 13.5 % річних;
-з 15.12.2017 року по 25.01.2018 року - 14.5 % річних;
-з 26.01.2018 року по 01.03.2018 року - 16 % річних;
-з 02.03.2018 року по 12.07.2018 року - 17 % річних;
-з 13.07.2018 року по 06.09.2018 року - 17.5 % річних;
-з 07.09.2018 року по 25.03.2019 року - 18 % річних.
За таких обставин, враховуючи те, що відповідач не повернув позику, а тому суд вважає можливим стягнути з нього вказану заборгованість з урахуванням 3 % річних, інфляційних витрат та відсотків за користування коштами відповідно до облікової ставки НБУ.
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного.
Згідно частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
У вищевказаному розрахунку зазначено, що представник позивача у липні-вересні 2018 року приймав участь у судових засіданнях з розгляду даної справи, а також у травні 2018 року складав клопотання про витребування доказів, проте представник позивача не брав участі у судових засіданнях в зазначений період часу по даній справі, так як справа надійшла для розгляду на адресу суду лише 22.05.2019 року, крім цього, клопотання про витребування доказів представником позивача за час розгляду справи не заявлялися, згідно чого суд вважає розрахунок витрат на правничу допомогу позивачу його представником необґрунтованим в цій частині та в задоволенні стягнення коштів за перелічені послуги у сумі 5000 грн. вважає за доцільне відмовити, а підтверджені витрати позивача на правничу допомогу за консультацію щодо спірних правовідносин та складання позовної заяви представником позивача в сумі 8500 грн. стягнути з відповідача на користь позивача.
Крім цього, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем за подачу позовної заяви до суду у розмірі 5575 грн. 10 коп.
Керуючись ст. ст. 207, 526, 530, 610, 612, 625, 629, 1046, 1047-1050 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ):
- витрати по сплаті судового збору - 5575 (п`ять тисяч п`ятсот сімдесят п`ять) гривень 10 копійок та витрати на правничу допомогу - 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його повного тексту.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня отримання його повного тексту до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області.
Суддя Л.О. Пендюра
Повний текст рішення складено 02.04.2020 року.