ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року м. Чернівці справа № 719/620/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І. Н.,

суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І.М.,

секретар: Собчук І.Ю.

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 29 січня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Цицак В.Л., дата складання повного тексту рішення невідома,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання.

Посилалась на те, що 22.04.2016 року ОСОБА_2 отримав позику від ОСОБА_1 в сумі 16000 доларів США готівкою, про що була складена та підписана боргова розписка.

Вказує, що ОСОБА_2 зобов`язався у строк не пізніше двох календарних місяців з моменту укладення вказаного правочину, а саме до 22 червня 2016 року повернути ОСОБА_1 отримані грошові кошти. Також сторони домовилися, що у випадку прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк ОСОБА_2 сплатить на користь ОСОБА_1 проценти у розмірі 0,05 % від суми позики за кожен день прострочення.

Оскільки ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконав, ОСОБА_1 звернувся до позичальника із письмовою претензією про повернення всієї суми позики та відсотків за прострочення виконання зобов`язання. Незважаючи на отримання претензії, ОСОБА_2 вимоги ОСОБА_1 не виконав.

Позивач просив стягнути із ОСОБА_2 позику в розмірі 16000 доларів США та проценти за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 9808 доларів США за період з 23.06.2016 року по 31.10.2019 року включно, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Провадження №22-ц/822/399/20 Категорія 19/27

Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 29 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Посилається на неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду із вимогою про стягнення заборгованості.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

Судом встановлено, що 22.04.2016 року ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 16000 доларів США терміном з 22.04.2016 року до 22.06.2016 року, що підтверджується розпискою, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи (а. с. 75). У вказаній розписці передбачено, що у разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк ОСОБА_2 зобов`язувався сплатити ОСОБА_1 проценти у розрахунку 0,05 % від суми позики за кожен день прострочки.

14.03.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача із вимогою повернути борг в розмірі 16000 доларів США та сплатити проценти за користування коштами в розмірі 7952 доларів США протягом 10 днів з моменту отримання претензії, що підтверджується претензією від 14.03.2019 року (а. с. 19-20, 80-81), яка отримана ОСОБА_2 13.05.2019 року. Однак відповідач борг не повернув.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання згідно ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із боргової розписки від 22.04.2016 року сторони домовились, що у випадку неповернення суми позики до 22.06.2016 року позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві проценти 0,05 від суми позики за кожен день прострочення.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановили у борговій розписці розмір процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання, що відмінний від трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК України, та який за період з 23.06.2016 року по 31.10.2019 року становить 9808 доларів США.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. ст. 256-257, ч. 1 ст. 260, ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Судом першої інстанції вірно встановлено той факт, що обов`язок повернути позику у відповідача ОСОБА_2 визначено конкретною датою - до 22.06.2016 року включно, то строк позовної давності слід рахувати з 23.06.2016 року.

Таким чином, останнім днем звернення до суду є 22.06.2019 року, а з урахуванням вихідних - 24.06.2019 року.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, позов ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат Федоренко Н.М., до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання зданий до відправки на поштове відділення 08.11.2019 року, а отже, з пропуском трьох річного строку позовної давності.

У ч. ч. 2-5 ст. 267 ЦК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в 2016-2017 роках проходив лікування в медичному центрі «САНТЕ» ТОВ «ІНТЕРІНВЕСТСТРОЙ», шо підтверджується копіями консультативних висновків спеціаліста від 26.08.2016 року та 03.01.2017 року (а.с. 32-33). В даних медичних документах у відповідності до виписки з історії хвороби позивача зазначено, що останній з червня 2015 року після емоційного стресу, викликаного смертю батька у грудні 2014 році, спостерігався з приводу ВСД по гіпертонічному типу.

Також встановлено, що з 30.06.2015 року по 03.01.2017 року позивач проходив систематичні обстеження у різних лікарів, йому була назначена антидепресивна седативна терапія, проходив курс судинної терапії в умовах денного стаціонару. Однак, у висновку також вказано, що з 03.01.2017 року у позивача спостерігалось значне покращення загального стану, внаслідок чого йому було рекомендовано проходити седативну фітотерапію та профілактичні обстеження у невропатолога та кардіолога.

З матеріалів справи вбачається, що такий стан здоров`я у позивача існував і до укладення договору позики, як правильно зазначено судом першої інстанції, а також не завадило позивачу звернутися до адвоката у жовтні 2019 року та подати позов в листопаді 2019 року. Дана обставина спростовує доводи представника ОСОБА_3 про неможливість подання позову з 18.06.2019 року через тривале лікування.

Окрім того, позивач не надав підтвердження щодо тривалості лікування після 01.07.2019 року до дати звернення до суду та об`єктивної неможливості (перебування на стаціонарному лікуванні, походження санаторно-курортного лікування, тривале службове відрядження тощо) подання позовної заяви особисто чи через представника у зазначений період.

Симптоматика, вказана у медичних висновках, є по своїй суті однаковою та, як зазначено самим лікарем, даний стрес почався ще до укладення договору позики між сторонами і є наслідком смерті батька, а тому помилковим є твердження представника позивача про нервові стреси через виключно протиправну поведінку відповідача.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що з початку липня 2017 року (з часу значного покращення стану здоров`я ОСОБА_1 ) до 18 червня 2019 року (часу погіршення стану здоров`я) у позивача об`єктивно було достатньо часу для звернення до суду, враховуючи ту обставину, що жодні дії відповідача не свідчили про його наміри виконувати боргові зобов`язання.

Позивачем не надано жодних доказів, що свідчили б про його скрутний матеріальний стан, який унеможливлював укладення договору про надання правничої допомоги та сплати судового збору за подання позовної заяви в межах строків позовної давності.

З огляду на вищевикладене, причини пропуску ОСОБА_1 строків звернення до суду не можна вважати поважними.

Відповідно до ст. 263 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин, сплив строків давності на підставі ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення як 16000 доларів США позики, так і 9808 доларів США відсотків за прострочення виконання зобов`язання, оскільки дана вимога є додатковою до вимоги про стягнення основного боргу, про що і зазначив суд першої інстанції в рішенні від 29.01.2019 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Таким чином, зазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі.

Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а отже, ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового.

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для його зміни чи скасування, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк