Житомирський апеляційний суд
Справа №288/376/16-ц Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І.
Категорія Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Павицької Т.М., Талько О.Б.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 288/376/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна та визнання правочину недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 про поділ боргових зобов`язань подружжя та стягнення коштів

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 04 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Рудника М.І. у смт Попільня,

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила (а.с. 3-6 том 1):

1)розірвати шлюб, який укладений між нею та відповідачем 13.03.2011;

2)здійснити поділ майна подружжя та виділити у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частині кожному а саме:

-житлового будинку «А-2», загальною площею 129,5 м2, житловою площею 77,4 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого становить 568906.00 гривень;

-земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338691 від 23 квітня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:012:0088, вартість якої, становить 29125.00 гривень;

-земельної ділянки, яка розташована в с. Андрушки Попільнянського району Житомирської області, площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338692 від 23 квітня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:012:0089, вартість якої, становить 9125,00 гривень,

3) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 ціни придбаного автомобіля Toyota Hilux Comfort за ціною 352498.00 гривень в розмірі 176249.00 гривень та стягнути сплачену суму судового збору.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 13.03.2011 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, за час якого ними, як подружжям, набуто вказане вище майно. Проте після нетривалого спільного проживання між ними погіршилися стосунки, вони втратили взаємні почуття, внаслідок чого спільне проживання стало суперечити їх інтересам, а тому вони фактично припинили шлюбні відносини, ведення спільного господарства та спільне проживання. Посилалась на те, що в позасудовому порядку питання розірвання шлюбу вирішити неможливо, оскільки виникла необхідність визначити поділ спільно нажитого майна.

Зазначила, що під час шлюбу 20 грудня 2013 року ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки Toyota Hilux Comfort за ціною 308930.00 гривень та додаткове обладнання на даний автомобіль по ціні 43568.00 гривень, а тому загальна вартість автомобіля складає 352498.00 , автомобіль оформлено на чоловіка - ОСОБА_2 . Проте, дізнавшись про намір ОСОБА_6 розірвати шлюб, відповідач відчужив вказаний автомобіль своєму синові, без її згоди, за договором купівлі - продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року за кошти в розмірі 20 000грн. та будь-якої матеріальної компенсації її частки за спільне майно подружжя не сплатив.

Позивач вказала, що окрім автомобіля за час шлюбу ними набуто право власності на земельну ділянку, яка розташована в с.Андрушки Попільнянського району, Житомирської області площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер - :03:012:0089, вартістю 9125.00 гривень, та земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - :03:012:0088, вартістю 29125.00 гривень, які виділені ОСОБА_2 за рішенням 10 сесії 6 скликання Андрушківської сільської ради від 5 січня 2012 року.

На останній земельній ділянці ними збудовано та введено в експлуатацію житловий будинок № «А-2», загальною площею 129.5 м2, житловою площею 77.4 м2, в якому вони проживали, ринкова вартість будинку станом на 04 березня 2016 року становила - 568906.00 гривень.

Позивач вважала, що поділ автомобіля, земельних ділянок та будинку необхідно здійснити судом в натурі із визначенням реальних чи ідеальних часток.

Посилаючись на положення статей 57, 60, 69-72, 110, 112 СК України, 372 ЦК України, просила задовольнити її позовні вимоги.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 (а.с. 87-90 том 1), в якій просив визнати за ОСОБА_1 зобов`язання за борговими розписками від 10.12.2012, від 20.04.2013 та стягнути із неї на свою користь компенсацію 1/2 частки боргових зобов`язань згідно вказаних вище розписок в розмірі 784 200 грн та сплачену суму судового збору у розмірі 6890, 00 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що перебуває із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі із ІНФОРМАЦІЯ_1 . За період шлюбу ними було фактично спільно нажито наступне майно - автомобіль марки Toyota Hilux Comfort, житловий будинок АДРЕСА_2 , земельна ділянка, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за тією ж адресою, а також земельна ділянка, яка розташована в с. Андрушки Попільнянського району Житомирської області, площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства. Зазначив, що житловий будинок є його особистою приватною власністю, оскільки побудований ним ще до шлюбу у грудні 2010 року та за його особисті кошти. За період шлюбу на оздоблення будинку та благоустрою земельної ділянки, а також придбання зазначеного вище автомобіля взято у позику у гр. ОСОБА_4 кошти за розписками від 10.12.2012 та від 20.04.2013 на загальну суму 80 000 доларів США. Оскільки позикодавець просив повернути йому частину позичених коштів, тому він продав придбаний у лютому 2016 року автомобіль і повернув борг у сумі 20 000дол. США. Зазначив, що в подальшому рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 березня 2016 року по справі № 288/258/16-ц стягнуто з нього ( ОСОБА_2 ) на користь ОСОБА_4 заборгованість в сумі 3659600.00 гривень, з яких 1568400.00 - це кошти, які були взяті в позику в період шлюбу (40000.00 доларів США х 26.14 (курс долара на момент прийняття рішення). Посилався на те, що кошти за борговими розписками отримані в період шлюбу і використані в інтересах сім`ї з метою купівлі автомобіля та завершення деяких робіт в будинку та подвір`ї та були взяті із відома дружини. Посилаючись на вказані обставини та положення статей 57, 60, 69-72 СК України та 372 ЦК України, просив задовольнити позовні вимоги.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним (том 2 справа № 288/710/169).

В обгрунтування вимог зазначила, що 13 березня 2011 року між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Під час шлюбу та за спільні кошти подружжям придбано майно, що є їх спільною сумісною власністю, в тому числі і автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_1 , який було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Позивач зазначила, що їх спільне життя з останнім не склалося, спільне господарство ними не ведеться і їй не відомо місцезнаходження спільно придбаного автомобіля марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_2 , ОСОБА_2 не надає їй у користування дане авто.

В подальшому їй стало відомо, що згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №1842/2016/154 від 27 січня 2016 року вказаний вище автомобіль було відчужено ОСОБА_2 своєму сину - ОСОБА_3 за 20 тис. грн. ОСОБА_3 , як набувачу майна, було відомо про те, що його батько ОСОБА_2 та вона, ОСОБА_1 , перебувають у зареєстрованому шлюбі. Вказала, що названий правочин вчинено без її згоди. З огляду на зазначені обставини просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року, а саме автомобіля марки TOYOTA модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2016 року первісний позов ОСОБА_1 в частині вимог про розірвання шлюбу залишено без розгляду (а.с. 200 том 1).

Ухвалою Попільняського районного суду Житомирської області від 14 березня 2019 року цивільну справу № 288/376/16-ц - 2/288/31/19 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 про поділ боргових зобов`язань подружжя - об`єднано в одне провадження з цивільною справою № 288/710/16-ц - 2/288/151/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Об`єднаному провадженню присвоєно загальний номер справи № 288/376/16-ц - 2/288/31/19.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 04 грудня 2019 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна та визнання правочину недійсним - задоволено та вирішено:

Визнати недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року, а саме: автомобіля марки Toyota Hilux Comfort № кузова НОМЕР_3 .

Виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку «А-2», загальною площею 129.5 м2, житловою площею 77.4 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого становить 568906.00 гривень.

Виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338691 від 23 квітня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:012:0088, вартість якої, становить 29125.00 гривень.

Виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: село Андрушки Попільнянського району Житомирської області, площею 0.2500 га, для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338692 від 23 квітня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:012:0089, вартість якої, становить 9125.00 гривень.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 про поділ боргових зобов`язань подружжя та стягнення коштів - задоволено та вирішено:

Визнати за ОСОБА_1 зобов`язання за борговими розписками від 10 грудня 2012 року та 20 квітня 2013 року та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частини боргових зобов`язань, згідно боргових розписок від 10 грудня 2012 року та 20 квітня 2013 року в розмірі 784200.00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 ціни придбаного автомобіля Toyota Hilux Comfort за ціною 352498.00 гривень в розмірі 176249.00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 4547.40 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 413.40 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору в розмірі 6890.00 гривень.

Додатковим рішенням Попільнянського районного суду Житомисрької області від 28 січня 2020 року доповнено рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 04 грудня 2019 року в цивільній справі № 288/376/16-ц - 2/288/31/19 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна та визнання правочину недійсним та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 про поділ боргових зобов`язань подружжя та стягнення коштів, абзацом дванадцятим наступного змісту:

«Провести зустрічне зарахування стягнених сум за первісним та за зустрічним позовом і стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 607951.00 гривень та 2342.60 гривень сплаченого судового збору, а всього на загальну суму - 610293.60 гривень.»

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу №1842/2016/154 від 27.01.2016 року; виділення у власність ОСОБА_1 1/2 частини житлового будинку «А-2», загальною площею 129,5 м2, житловою площею 77,4 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого становить 568906,00 грн.; виділення у власність ОСОБА_1 1/2 частини земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №338691 від 23 квітня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:012:0088, вартість якої становить 29125,00 грн.; виділення у власність ОСОБА_1 1/2 частини земельної ділянки, яка розташована за адресою село Андрушки Попільнянського району Житомирської області площею 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №338692 від 23 квітня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:012:0089, вартість якої становить 9125,00 грн.; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації частки у спільному майна подружжя у розмірі Ѕ частини ціни придбаного автомобіля TOYOTA HILUX Comfort в розмірі 176249,00 грн. та постановити нове рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_1 за первісним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання правочину недійсним відмовити за безпідставністю. В іншій частині рішення залишити без змін.

В апеляційній скарзі зазначається, що задовольняючи позов в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки підставою позову зазначено відсутність згоди ОСОБА_1 , як подружжя, на продаж цінного майна, а суд задовольнив позовну вимогу з підстав визнання правочину недійсним у зв`язку із недобросовісністю сторін. Особа, яка подає апеляційну скаргу вказує, що будинок є особистою власністю ОСОБА_2 , що підтверджується документально. Разом із тим, суд безпідставно визнав право спільної сумісної власності на будинок на підставі показів свідків, що не є належним доказом. Також, зазначає, що земельні ділянки є приватною власністю ОСОБА_2 відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України та право власності набуте в порядку приватизації земельних ділянок, що виникає один раз і не може бути використано повторно.

Відзив в установленому законом порядку до суду апеляційної інстанції не надходив.

Рішення суду в частині задоволених зустрічних позовних вимог та додаткове рішення суду не оскаржується, а тому, відповідно до положень ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Частиною 3 ст. 369 ЦК України передбачене право співвласників уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном (ч. 3 ст. 369 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрували шлюб 13 березня 2011 року, про що виконавчим комітетом Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області складено відповідний актовий запис № 1, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилося на - ОСОБА_1 . /т.1 а.с.196; т.2 а.с.8/

Згідно довідки № 142 від 08 лютого 2016 року, виданої виконавчим комітетом Андрушківської сільської ради, ОСОБА_1 проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.10/

Відповідно до квитанції видаткової авто № 000000878 від 20 грудня 2013 року, акту прийому - передачі автомобіля від 20 грудня 2013 року, акту виконаних робіт СК-У-002620 від 20 грудня 2013 року, виданого ТОВ «Стар-Кар» ОСОБА_2 придбав автомобіль марки Toyota модель Hilux, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , комплектуючі до нього, документацію та додаткове обладнання на загальну суму 352 498.00 гривень /т.1 а.с.11-13; т.2 а.с.14-16 /.

27 січня 2016 року в територіальному сервісному центрі 1842 укладено Договір купівлі - продажу транспортного засобу № 1824/2016/154, за яким ОСОБА_2 , який діє на підставі власного волевиявлення, продав ОСОБА_3 транспортний засіб марки Toyota модель Hilux, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , зареєстрований за Продавцем на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу (технічним паспортом) серії НОМЕР_5 , виданим 20 грудня 2013 року та сплатив обумовлену цим договором грошову суму. Транспортний засіб оглянутий Покупцем, претензій до Продавця, щодо якісних характеристик відчужуваного транспортного засобу Покупець не має. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 20 000 гривень. Оплата здійснюється готівкою та підтверджується сторонами /т.2 а.с.13, 32, 38, 112/.

Відповідно до розписки від 27 січня 2016 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 20000 доларів США в рахунок проданого автомобіля марки Toyota Hilux Comfort, 2013 року випуску /т.2 а.с.93/.

Відповідно до облікової картки № 84 392962 від 27 січня 2016 року перереєстрації на нового власника за договором купівлі - продажу власником автомобіля Toyota Hilux Comfort, номерний знак: НОМЕР_4 на підставі договору купівлі - продажу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року є ОСОБА_3 . /т.2 а.с.31, 37/.

Судом також встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року в цивільній справі № 288/710/16-ц, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , визнано недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року, а саме автомобіля марки TOYOTA модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_1 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /т.2 а.с.129-134/. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 20 грудня 2016 року, рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2016 року залишено без змін /т.2 а.с.156-157/

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 грудня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції /т.2 а.с.191-195/.

Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як такий, що придбаний під час шлюбу. Проте, зазначив, що розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій не з`ясували, чи діяли недобросовісно сторони ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) при укладенні спірного договору купівлі-продажу, чи знав ОСОБА_3 або за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, що є визначальним для правильного вирішення спору у даній справі. Крім того, суди не з`ясували, чи претендує позивач на передачу їй спірного автомобіля в натурі у порядку поділу спільного майна подружжя /т.2 а.с.191-195/.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, суд першої інстанції виходив із того, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір щодо розпорядження спільним майном без згоди ОСОБА_1 , є недійсним та судом встановлено, що ОСОБА_3 - контрагент за даним договором, знав так як за даними обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і був обізнаний про те, що ОСОБА_2 не отримав згоди на це другого з подружжя ОСОБА_1 .

При цьому суд першої інстанції встановив, що спірний автомобіль набуто ОСОБА_2 за час шлюбу з ОСОБА_1 , докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі та того, що майно належить виключно ОСОБА_2 - відсутні.

Судом першої інстанції також встановлено, що спірний автомобіль було відчужено без згоди дружини, а доказів того, що отримані в результаті продажу кошти було використано в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, а тому суд на підставі досліджених доказів дійшов висновку про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Toyota Hilux Comfort, що становить - 176 249.00 гривень.

Суд задовольнив вимоги ОСОБА_1 на підставі статті 364 ЦК України, про що нею було заявлено, тобто шляхом присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя та припинення її права власності на спірне майно.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції.

Так, матеріалами справи доводиться, що автомобіль марки Toyota Hilux Comfort № кузова НОМЕР_3 придбано сторонами за спільні кошти, а саме за кошти, отримані як заробітна плата та позичені кошти по розписці, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 працював на посаді начальника агрономічного відділу - головного агронома ТОВ АК «Зелена долина», його дохід за період з 01 січня 2011 року по 11 січня 2016 року становив - 189217.28 гривень. Був звільнений з роботи 11 січня 2016 року /т.2 а.с.85 - 91/.

ОСОБА_1 працює на тому ж підприємстві на посаді бухгалтера, її дохід з 01 квітня 2011 року по 01 січня 2014 року становив - 69742.12 гривень /т.2 а.с.94-96/

Під час шлюбу ОСОБА_2 двічі позичав кошти у ОСОБА_4 . Так, згідно розписки від 10 грудня 2012 року, ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_4 кошти в борг, згідно договору позики від 01 лютого 2009 року в сумі 320000.00 гривень, що еквівалентно 40000 доларів США, вказану суму зобов`язувався повернути до 01 січня 2016 року, та 02 лютого 2016 року - повернуто 20000 доларів США, що еквівалентно 520000.00 гривень. /т.1 а.с.93/.

Згідно розписки від 20 квітня 2013 року, ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_4 320000.00 гривень, що еквівалентно 40000 доларів США, вказану суму зобов`язувався повернути - згідно договору позики /т.1 а.с.94/

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 березня 2016 року в справі № 288/258/16-ц, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено, визначено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість в сумі 3 659 600 гривень 00 копійок та 6890 гривень 00 копійок сплаченого судового збору. /т.1 а.с.95; т.2 а.с.92/

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що автомобіль марки Toyota Hilux Comfort № кузова НОМЕР_3 є спільним майном подружжя, а тому ОСОБА_2 міг відчужити цей автомобіль лише за наявності згоди його дружини ОСОБА_1 (ст. 65 СК України). В матеріалах справи відсутні докази, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 надавала згоду своєму чоловіку на відчуження спільного майна, а також не уповноважувала його на вчинення відповідних дій.

Разом із тим, не отримавши згоди дружини - позивачки по справі, ОСОБА_2 відчужив спільний автомобіль своєму синові за договором купівлі - продажу, що свідчить про недобросовісність дій контрагентів оспорюваного договору.

Так, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_2 , та дійшов обгрунтованого висновку, що ОСОБА_3 був обізнаний про конфлікт між подружжям та не міг не знати про те, що його батько не отримав згоди ОСОБА_1 на вчинення правочину, щодо наявності такої згоди у останньої не пересвідчився, що вказує на недобросовісність намірів відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу, який підлягає визнанню недійсним.

Представник ОСОБА_2 адвокат Гордієвич О.П. в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, оскільки позов було мотивовано лише відсутністю згоди позивача, як подружжя, на продаж цінного майна, проте ОСОБА_1 не заявляла вимог про визнання правочину недійсним у зв`язку з недобросовісністю сторін, тому суд безпідставно дійшов висновку про недійсність договору з цих підстав. Вказує, що суд безпідставно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_3 який пояснив, що саме на момент купівлі автомобіля він не знав чи батько перебуває в офіційному шлюбі з ОСОБА_1 , оскільки саме на той момент перебував з батьком у неприязних стосунках. Свідок також пояснив, що розмова про необхідність продажу автомобіля відбувалась в присутності ОСОБА_1 , яка була обізнана про наявність боргових зобов`язань та необхідність повернення боргу.

Зазначені доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи, пояснення свідка ОСОБА_3 нічим об`єктивно не підтверджуються.

До того ж Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі №372/504/17 відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 07.10.2015 у справі №6-1622цс15, від 27.01.2016 у справі №6-1912цс15 та від 30.03.2016 у справі №6-533цс16, у яких Верховний Суд України зазначив, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди іншого може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно. Зокрема, що третя особа знала чи не могла не знати, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той із подружжя, який укладав договір, не отримав згоди на це іншого. Велика Палата вказала, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток та дійшла висновку, що відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів встановив, що ОСОБА_1 , як співвласник придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя автомобіля марки Toyota Hilux Comfort № кузова НОМЕР_3 , не надавала згоди на вчинення 27 січня 2016 року договору купівлі -продажу, за яким ОСОБА_2 продав зазначений автомобіль своєму сину ОСОБА_3 .

Окрім того суд дослідив, що ОСОБА_3 - контрагент за даним договором знав, так як за даними обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і був обізнаний про те, що ОСОБА_2 не отримав згоди на це другого з подружжя - ОСОБА_1 . Правочин вчинено не в інтересах сім`ї.

При вирішенні даного питання суд першої інстанції керувався вказівками Верховного Суду, які викладені у постанові від 26.09.2018 по справі № 288/710/16 (а.с. 191-195 том 2), які є обов`язковими в розумінні положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Отже, висновки суду першої інстанції про визнання недійсним договору купівлі - продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року, а саме: автомобіля марки Toyota Hilux Comfort № кузова НОМЕР_3 , є правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що автомобіль було продано за 20 000дол. США, а не за 20 000грн. спростовуються змістом договору купівлі-продажу транспортного засобу №1842/2016/154 від 27.01.2016, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у п.4 якого зазначено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 20 000 гривень. Ціна зазначена як цифрами так і прописом. У п.5 Договору вказано, що оплата здійснюється готівкою та підтверджується сторонами /т.2 а.с.13, 32, 38, 112/.

Регіональний сервісний центр в Житомирській області Міністерства внутрішніх справ, направляючи на адресу суду копію договору купівлі-продажу №1842/2016/154 від 27.01.2016, що став підставою для перереєстрації автомобіля Toyota Hilux Comfort № кузова НОМЕР_3 з ОСОБА_2 на ОСОБА_10 , у своєму листі від 03.11.2016 №3906 вказав, що вартість транспортного засобу вказана в договорі купівлі-продажу зі слів продавця становить 20 000 гривень (т.2 а.с.111). Зазначення в розписці ОСОБА_2 про повернення ОСОБА_4 20 000дол. США на виконання грошових зобов`язань не спростовує зміст договору купівлі-продажу спірного автомобіля та не свідчить про те, що автомобіль було відчужено в інтересах сім`ї.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила зокрема стягнути із відповідача на її користь грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 вартості придбаного автомобіля в розмірі - 176249.00 гривень, посилаючись на положення ст. 71, 61 СК України та ст. 364 ЦК України.

Задовольняючи вказану позовну вимогу, суд першої інстанції обгрунтовно виходив із того, що оскільки автомобіль, який є спільним сумісним майном подружжя, було відчужено без згоди дружини, що встановлено судом, а доказів того, що отримані в результаті продажу кошти було використано в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, суд на підставі досліджених доказів дійшов висновку про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Toyota Hilux Comfort, що становить - 176249.00 гривень з урахуванням її згоди на отримання такої компенсації, яка виражена заявленою позовною вимогою.

Щодо вимог ОСОБА_1 про поділ будинку і земельних ділянок, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про поділ житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено наявності підстав для спростування презумпції спільності майна подружжя, що підлягає застосуванню до визначення правового режиму нерухомого та рухомого майна, яке є предметом спору у цій справі, в зв`язку з чим заявлені позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя та виділення їй у власність 1/2 частки житлового будинку підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що рішенням восьмої сесії V скликання Андрушківської сільської ради від 11 листопада 2011 року вирішено надати дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0.50 га, з метою передачі у власність, а саме 0.25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та 0.25 га для ведення особистого селянського господарства за адресою АДРЕСА_1 /т.3 а.с.73/

Рішенням десятої сесії VІ скликання Андрушківської сільської ради від 05 січня 2012 року вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.5000 га з метою передачі у власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства, передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0.5000 га в тому числі 0.2500 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 0.2500 га для ведення особистого селянського господарства. /т.3 а.с.74/.

На підставі вказаного рішення, ОСОБА_2 отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338692 площею 0.2500 га, яка розташована Житомирська область, Попільнянський район с.Андрушки, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:012:0089, ринкова вартість якої згідно висновку про вартість майна, за становить без врахування ПДВ - 9125.00 гривень (з урахуванням на 1 м2 складає 3.65 гривень). /т.1 а.с.44-53/

Також, ОСОБА_2 отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338691, площею 0.2500 га, яка розташована АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:012:0088, ринкова вартість якої згідно Висновку про вартість майна від 04.03.2016 становить з врахуванням ПДВ - 29125.00 гривень (з урахуванням на 1 м2 складає 11.65 гривень). /т.1 а.с.33-43/.

На вказаній земельній ділянці із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд було побудовано будинок.

Дозвіл на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку площею 0.2500 га, за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд /т.1 а.с.40/, було надано ОСОБА_2 на підставі рішення сільської ради від 11 листопада 2011 року, тобто у період шлюбу із позивачем.

Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , особисто замовлений ОСОБА_2 та виготовлений станом на січень 2013 року /т.1 а.с.25-27/ містить відмітку про те, що житловий будинок (А-2) та сарай-літня кухня, позначена на плані під літерою - Б. побудовані у 2012 році /т.1 а.с.24-27/

Натомість Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Управлінням ДАБІ у Житомирській області 05 жовтня 2015 року на житловий будинок (літ.А), літня кухня (літ.Б), погріб (літ.п/б в), гараж (літ.В), сарай (літ.Г), убиральня (літ.Д) по АДРЕСА_1 , містить вказівку - про початок будівництва - березень 2009 року, закінчення будівництва - грудень 2010 року /т.1 а.с.91-92, 106-107/.

Відомості, зазначені в Декларації про готовність об`єкта до експлуатації суперечать відомостям, зазначеним в техпаспорті, показанням свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які підтвердили факт будівництва будинку у період шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначається, що із свідчень ОСОБА_11 вбачається, що роботи виконувались на підставі будівельного підряду, а тому факти будівництва повинні підтверджуватись проектно-кошторисною документацією, письмовими договорами, тощо.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Отже, ОСОБА_2 , на підтвердження належності йому будинку на праві особистої власності, не був позбавлений можливості також надати до суду докази щодо закінчення будівництва у 2010 році. Це могла б бути також проектно-кошторисна документація, письмові договори, квитанції, чеки на придбання будівельних матеріалів, оплату послуг та робіт і т.і.

Проте таких доказів матеріали справи не містять, а тому доводи апеляційної скарги про належність будинку відповідачу на праві особистої приватної власності є безпідставними.

Вирішуючи питання щодо поділу земельних ділянок, суд першої інстанції надав правильну правову оцінку правовідносинам та обгрунтовано застосував положення ст. 120 ЗК України в редакції, що діяла на момент отримання ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0.2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338691 від 23 квітня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:012:0088, та з урахуванням задоволення вимоги ОСОБА_1 щодо поділу будинку, визнав за останньою право власності на Ѕ частину зазначеної земельної ділянки.

Щодо земельної ділянки, яка розташована в с.Андрушки Попільнянського району Житомирської області, площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338692 від 23 квітня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:012:0089 суд дійшов обгрунтованого висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, і була закріплена у частині п`ятій статті 61 СК України, діяла у період із 08 лютого 2011 року по 12 червня 2012 року, саме в той час, коли ОСОБА_2 було передано спірні земельні ділянки. Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги в цій частині.

В апеляційній скарзі зазначається, що у відповідності до ст. 81,116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність внаслідок її приватизації: для ведення ОСГ, для будівництва та обслуговування житлового будинку, садівництва, дачного, гаражного будівництва- є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона не є майном, набутим подружжям у шлюбі, а одержана громадянином як частка із земельного фонду. Дане право виникає у громадянина України один раз і не може бути використано повторно. На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, суд повинен був врахувати наведене та відмовити у задоволенні даних вимог.

Проте, наведені доводи в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції, який ретельно дослідив обставини справи та правильно застосував норми матеріального права на час виникнення спірних правовідносин.

Як встановлено судом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить на праві спільної сумісної власності житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 4 ст. 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про виділення позивачу 1/2 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.5 ст. 61 СК України ( у редакції, чинній на момент отримання ОСОБА_2 у власність внаслідок приватизації земельних ділянок) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Редакція зазначеної норми викладена відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року.

Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року та була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 12 червня 2012 року.

Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки саме в цей період ОСОБА_2 були передані спірні земельні, то суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що земельні ділянки є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 04 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10.04.2020.

Головуючий Судді