ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року м. Київ

справа № 760/22939/18

провадження № 22-ц/824/3201/2020

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «Провідна»

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року у складі судді Усатової І.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Провідна» про стягнення суми страхового відшкодування,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом та просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену суму страхового відшкодування в розмірі 100 000 грн., пеню в розмірі 10 942,47 грн., 3 % річних у розмірі 953,42 грн., інфляційні втрати у розмірі 600 грн., а також судовий збір у розмірі 1124,97 грн.

Позов мотивований тим, що 23 вересня 2016 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Jeep Grand Cherokee, д.н.з. НОМЕР_1 під його керуванням, та автомобіля «Opel Vektra», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , в результаті чого пасажирка автомобіля «Opel Vektra» отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, тому за даним фактом було внесено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за даним фактом за ч. 1 ст.286 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань та проведено досудове розслідування.

При розгляді справи про кримінальне правопорушення судом встановлено, що відповідна ДТП відбулася внаслідок порушення водієм автомобіля «Opel Vektra Правил дорожнього руху України, цивільно-правова відповідальність якого на час ДТП була застрахована в ПАТ ««СК «Провідна».

Про ДТП було повідомлено страховика, а 08.05.2018 року позивач звернувся до страхової компанії за отриманням страхового відшкодування, однак йому відмовлено у виплаті з посиланням на несвоєчасне подання заяви про страхову виплату.

У відзиві на позов, страхова компанія посилалася на те, що заява про виплату страхового відшкодування та документи, які є необхідними для з`ясування наявності підстав для виплати страхового відшкодування позивачем надані лише 08.05.2018р., а дтп сталася 23.09.2016р., а в статті 37.1.4 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, а тому у відповідача відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування позивачу.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року було відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу до суду не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 вересня 2016 року, приблизно о 14 год. 56 хв., на перехресті вул. Алішера Навої та бульвару Перова у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Jeep Grand Cherokee, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням позивача ОСОБА_1 та автомобіля «Opel Vektra», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що 27.09.2016 року позивач повідомив свою страхову компанію ПрАТ «Просто страхування» про дорожньо-транспортну пригоду.

Встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Opel Vectrа, д.н.з. НОМЕР_2 , застрахована в ПрАТ "СК "Провідна" згідно поліса №АК/0212610 від 04.12.2015.

26.09.2016 року до ПрАТ "СК "Провідна" звернувся власник автомобіля «Opel Vektra», д.н.з. НОМЕР_2 , - ОСОБА_2 із повідомленням про настання страхової події № НОМЕР_3 .

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києві від 16.04.2018 року встановлено, що ДТП відбулася внаслідок порушення водієм автомобіля «Opel Vektra - ОСОБА_2 , Правил дорожнього руху України, при цьому останнього було звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілою.

Цим судовим рішенням встановлено, що в діях водія автомобілю Jeep Grand Cherokee, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , порушень ПДР України не встановлено.

08.05.2018 позивач ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ СК «Провідна» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду №222273.

16.05.2018 представником ПрАТ СК «Провідна» було оглянуто автомобіль Jeep Grand Cherokee, д.н.з. НОМЕР_1 , за результатами якого складено відповідний протокол огляду транспортного засобу.

Листом ПрАТ СК «Провідна» №17-10/8460 від 30.07.2018, ОСОБА_1 повідомлено про відсутність правових підстав для виплати йому страхового відшкодування за пошкоджений 23.09.2016 на пр-ті Алішера Навої у м. Києві транспортний засіб Jeep Grand Cherokee, д.н.з. НОМЕР_1 , у зв`язку зі шкодою, що заподіяна при експлуатації забезпеченого ТЗ. Відмова обгрунтована тим, що заяву про виплату страхового відшкодування № НОМЕР_4 було подано лише 08.05.2018, тобто, більш, ніж через рік від дати скоєння ДТП.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що позивач звернувся до страхової компанії із заявою про страхове відшкодування з пропуском річного строку після ДТП, тому відмова ПАТ «СК «Провідна» у страховій виплаті є правомірною.

Проте колегія суддів не може повною мірою погодитись з вказаними висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статей 3, 5, 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із статтею 22, 36 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, життю, здоров`ю, майну третьої особи. Страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Рішення про здійснення страхового відшкодування приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Зважаючи на наведені обов`язкові положення, сформульовані в акті законодавства та умовах договору страхування, а також враховуючи встановлені фактичні обставини справи, на думку судової колегії районний суд зробив помилковий висновок про правомірність дій та рішень страхової компанії у спірних правовідносинах щодо відмови у здійсненні страхового відшкодування в наслідок порушення позивачем річного строку на звернення про стягнення страхового відшкодування, так як таке право у позивача виникло з моменту звернення до страхової компанії страхувальника ОСОБА_2 , а саме 26.09.2016 року.

Посилання відповідача на вимоги п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на право на відмову у виплаті страхового відшкодування в зв`язку з неподанням заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків оцінюється критично, так як цей пропуск не залежав від суб`єкта звернення.

Виходячи з того, що ДТП сталася з вини водія транспортного засобу, відповідальність якого була застрахована у відповідача, який ще у вересні 2016 року отримав повідомлення про ДТП, вина страховика ОСОБА_2 встановлена судовим рішенням лише 16.04.2018 року, судова колегія приходить до висновку, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, оскільки що саме відповідач повинен відшкодувати завдану позивачу майнову шкоду в межах ліміту страхового відшкодування.

Доводи страхової компанії про те, що позивач звернувся з пропуском встановленого строку до страхової компанії з відповідною заявою, тому страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування по такій заяві, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зроблено висновок, що у підпункті 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 вищезазначеного Закону передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.

Судом встановлено факти звернення страхувальника до страховика одразу після ДТП, та звернення позивача в травні 2018 році до страховика із відповідною заявою, огляд представником відповідача транспортного засобу із складанням відповідного протоколу.

При цьому судом не встановлено неможливості визначення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення страхової виплати та визначення її розміру.

Факт настання страхового випадку відповідачем не спростовано і підтверджується судовим рішенням, відповідача вчасно повідомлено про настання ДТП, тому судова колегія вважає, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування.

Проте, розмір завданої позивачу внаслідок ДТП шкоди, на думку судової колегії не підтверджений відповідними доказами.

Відповідно до змісту ст. ст. 12,13,77-81 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, для стягнення з відповідача суми страхового відшкодування в розмірі 100 000 грн., позивач мав надати суду належні та допустимі докази про розмір завданої позивачу внаслідок ДТП шкоди.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, позивач в цій частині не довів своїх позовних вимог, і в даному випадку саме це є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відтак оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді :