Справа № 570/2102/19
Номер провадження 2/570/156/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2020 року Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судових засідань Іллюк С.Р.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 встановлення факту користування, про виділ співвласнику у натурі частки із житлового будинку з надвірними будівлями, що є у спільній частковій власності, виділення у натурі частки земельної ділянки, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 р. позивач ОСОБА_1 звернувся в Рівненський районний суд до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про виділ співвласнику у натурі частки із житлового будинку з надвірними будівлями, що є у спільній частковій власності.

В обґрунтування позову вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 , якому на момент смерті належало 57,43% будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Решта будинку, а саме: по 21,33% належить відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Земельна ділянка з кадастровим номером :06:040:0665, на якій знаходиться будинок, не була розділена між його батьком та відповідачами, а тому вона перебуває у спільній сумісній власності.

Майно ОСОБА_5 успадкував позивач та його рідний брат ОСОБА_6 , який відмовився від спадкового майна на користь позивача, тобто єдиною особою, яка успадкувала майно ОСОБА_5 є позивач.

Відповідно до положень ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Позивач замовив висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна №182 від 14.01.2019 р. про можливість поділу будинку, згідно з яким він користується:

Коридором площею 5 кв.м.; туалетом площею 2,3 кв.м.; кухнею площею 6,2 кв.м.; житловою кімнатою площею 14,4 кв.м.; житловою кімнатою 18,8 кв.м.

Відповідач ОСОБА_4 користується житловою кімнатою площею 12,3 кв.м.; кухнею 10,9 кв.м.

Відповідачка ОСОБА_3 користується житловою кімнатою, площею 15,0 кв.м.

Відповідачі зауважень до такого способу розподілу не надали, проте відмовилися це юридично закріпити у позасудовому порядку.

Між співвласниками склалися сталі відносини щодо порядку користування спірним домоволодінням, зокрема у кожного співвласника облаштовані окремі входи до будинковолодіння, окремі заїзди та підходи до подвір`я, окремі системи обліку газо- та електро постачання, окремі інженерні системи, а відтак за наслідками виділу не передбачається втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребується отримання документів, що дають право на їх виконання.

Відповідно до ст.152 ЖК України виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

Звертає увагу суду, що частки власності, якими користуються співвласники будинковолодіння є автономними, отже, отримання відповідних документів на переобладнання та перепланування жилого будинку не є необхідним, так як за наслідками виділу не відбудеться втручання у несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування.

Позивачем вживалися заходи щодо мирного врегулювання спору, зокрема відповідачам пропонувалося здійснити поділ та виділ спірного домоволодіння на підставі відповідного договору, на що постійно отримувалися відмови.

Із врахуванням заяви про зміну предмету позову від 01.11.2019 р. (а.с.67-70) та заяви від 12.12.2019 р. (а.с.154) просить встановити факт користування ОСОБА_1 коридором площею 5 кв.м.; туалетом площею 2,3 кв.м.; кухнею площею 6,2 кв.м.; житловою кімнатою площею 14,4 кв.м.; житловою кімнатою 18,8 кв.м.

Факт користування відповідачем ОСОБА_4 житловою кімнатою площею 12,3 кв.м.; кухнею 10,9 кв.м.

Факт користування відповідачкою ОСОБА_3 житловою кімнатою, площею 15,0 кв.м.

Виділити позивачу у натурі 57,43% житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 84,9 кв.м., житловою площею 60,5 кв.м., шляхом визнання за ним права власності на 46,7 кв.м. загальної площі, 33,2 кв.м. житлової площі згідно із Висновком №182 від 14.01.2019 р. щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна про можливість поділу будинку .

Виділити позивачу у натурі 57,43% земельної ділянки з кадастровим номером :06:040:0665 згідно із варіантом №3 Висновку експерта №191021/1_30 судової інженерно-технічної експертизи щодо визначення варіантів виділу в натурі нерухомого майна (складено) 30.10.2019 р. судовим експертом ОСОБА_7 та стягнути солідарно з відповідачі судові витрати в розмірі 19436,80 грн.

Згідно письмової заяви від 21.10.2019 р. (а.с.44) позивач вказує, що згідно з ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлю або споруди. В даному випадку йому належить 57,43% будинку, а співвідповідачам 21,33% кожному. З огляду на це позиція співвідповідачів про поділ земельної ділянки в рівних частках прямо суперечить зазначеним вище законодавчим приписам. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією №55.

Згідно з п.п. 1.2, 2.1,2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Згідно ст.ст. 358, 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Посилається на п.п.21, 22 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при вирішенні цивільних справ»; п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок».

Згідно відзиву (а.с.34) відповідачі вважають, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а також неможливими для виконання, виходячи з наступного: позивач не надав правовстановлюючого документу, який підтверджує його право на власності на земельну ділянку, на якій знаходиться спірне домоволодіння, оскільки не вирішене питання про видачу свідоцтва про право на спадщину на частку земельної ділянки, що знаходиться у спільній сумісній власності.

Наданий технічний паспорт на житловий будинок від 30.07.2014 р. є не дійсним, оскільки у ньому вказано співвласником померлого у 2017 р. ОСОБА_5 .

Вимога про встановлення фату користування співвласниками відповідними приміщеннями будинку є безпідставною, оскільки це ніким не заперечується.

Виділ в натурі 57,43% житлового будинку з надвірними будівлями є технічно неможливим, оскільки займані ним приміщення складають 55 % житлового будинку. Висновок №182 від 14.01.2019 р. щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна не може бути прийнятим до уваги, оскільки він не відповідає Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна Міністерства з питань ЖКГ №55 від 18.06.2007 р., а саме: не підтверджене право власності на земельну ділянку; відсутні заяви всіх співвласників; опис майна не повний (будинок зазнав перепланування і добудов); не вказаний статус земельної ділянки і як новоутворені об`єкти до неї прив`язуються.

Вважають, що домоволодіння повинно розглядатися в сукупності із земельною ділянкою, на якій воно розташоване, адже вони є невід`ємною частиною одного цілого. Вони ще за життя ОСОБА_5 дійшли між собою згоди щодо порядку користування спільним майном: узгодили лінії розмежування будинку і межі земельної ділянки. В результаті взаємних поступок вони погодили наступне:

Розділити земельну ділянку по стінах будинку з метою надати співвласникам малих часток можливість добудови, так як їх будинок замалий для проживання трьох сімей;

ОСОБА_5 відмовився від своєї частки надвірних будівель на користь ОСОБА_4 як компенсація за те, що йому залишається точка підключення електроенергії та водяна свердловина. Отримав 55% будинку, 40 % земельної ділянки;

ОСОБА_3 відмовилася від своєї частки надвірних будівель на користь ОСОБА_4 як компенсація за те, що йому необхідно провести роботи по облаштуванню окремого в`їзду на свою територію, інакше частка ОСОБА_3 була б транзитною для ОСОБА_4 . Отримала 17% будинку, 30% земельної ділянки;

ОСОБА_4 отримав надвірні будівлі, 27,3% будинку, 30% земельної ділянки.

Такий поділ дав їм можливість уникнути спільного майна, спільних територій та земельного сервітуту, що за їх переконанням неодмінно приводило б до виникнення конфліктів як між ними, так і між власниками наступного покоління.

Досягнувши згоди в поділі, вони не втратили довіри один до одного і братерських стосунків, тому угода між ними носила усний характер. Оформлення розподілу в натурі планувалося після завершення комплексу робіт по доведенню майна до стану технічної можливості поділу. Після смерті ОСОБА_5 вони постійно наголошували його спадкоємцям, що готові до поділу, але в рамках досягнутих домовленостей, тобто по факту користування.

Позивач не довів факту порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав відповідачами.

Не надав доказів на підтвердження понесення судових витрат.

Просять у позові відмовити.

Крім того, у зауваженнях до Договору про поділ житлового будинку, що є спільною частковою власністю відповідачка (а.с.59) відповідачка ОСОБА_3 вказує, що даний договір містить помилки, неточності, неприйнятні положення, та не відповідає позовним вимогам, а саме: позивач надав договір про поділ житлового будинку, а позовну вимогу заявив про виділ частки із житлового будинку;

У п.2 договору опис житлового будинку не відповідає дійсності. Будинок зазнав капітального ремонту, перепланування та добудов.

У п.4, п.5 не вказані правовстановлюючі документи про право власності співвласника 2 та співвласника 3 на житловий будинок.

У п.6 відсутня нумерація приміщень, та їх прив`язка до технічного паспорту будинку. Позивач посилається на висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна №182 від 14.01.2019 р., який не відповідає нормам чинного законодавства.

У п.8 зафіксована воля лише позивача і не враховані побажання відповідачів, які відображені у відзиві на позов.

Вказані поштові адреси новоутворених об`єктів не відповідають рішенням виконавчого комітету Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської обл. про присвоєння поштових адрес частинам житлового будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Співвласниками земельної ділянки на даний час є ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Цивільна правоздатність третього співвласника ОСОБА_5 припинилася в момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не оформили право на спадщину на частку земельної ділянки.

Позивач ОСОБА_1 на даний час не є співвласником земельної ділянки.

Згідно наказу МЮУ №296/5 від 22.02.2012 р. Про затвердження Порядку вчинення дій нотаріусами України ІІ, гл.1, п.6.9 одночасно з посвідченням договору про виділ частки в натурі (поділ) житлового будинку нотаріусом посвідчується договір про виділ частки в натурі на місцевості (поділ) земельної ділянки.

У зв`язку з цим, відповідачка не вбачає можливим підписати даний договір.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, показання свідків та пояснення експерта, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як встановлено постановою Рівненського апеляційного суду від 24.01.2019 р. у справі № 570/901/18, провадження № 22-ц/4815/105/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку (а.с.148-149), покійному батькові позивача ОСОБА_5 за життя належали на праві власності:

- 0, 5733 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та належні до нього господарські будівлі і споруди відповідно до договору дарування від 14 травня 2002 року у розмірі 36/100 майна та згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно якого йому та його рідним брату та сестрі - відповідачам по справі належить по 1/3 частині спадкового майна, при чому спадщина складається з 64/100 частини садиби (по ) 0,2133 від цілої частки);

- земельна ділянка площею 0,095 га для обслуговування вказаного житлового будинку, з кадастровим номером :040:0665 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний № 51714822 від 16 січня 2016 року /спільна сумісна власність на трьох осіб/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачу та його рідному брату ОСОБА_8 було оформлено право на спадщину за законом після смерті їх батька на 0.36 частки житлового будинку по договору дарування та 0.2133 згідно свідоцтва про право на спадщину (по 1/2 кожному).

06 квітня 2018 року постановою приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С.Г. позивачу та його рідному брату ОСОБА_8 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку земельної ділянки у зв`язку з відсутністю виділеної в натурі частки.

04 вересня 2018 року ОСОБА_9 свою частку будинку подарував позивачу, що підтверджується відповідним договором дарування.

Отже, позивач ОСОБА_1 є власником 0,5733 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями відповідних документів наявних в справі, що не оспорюється та визнається учасниками процесу.

На час смерті його батька, спадкодавця ОСОБА_5 відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 січня 2016 року покійний мав у спільній сумісній власності (без визначення часток) разом з відповідачами по справі ОСОБА_4 а ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,095 га для обслуговування вказаного житлового будинку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :040:0665, індексний номер 51714822.

В судовому засіданні з`ясовано, що між позивачем та відповідачами відсутній спір щодо фактичного користування приміщеннями житлового будинку, які вказані у позові.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2ст. 183 ЦК).

З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що кожен учасник права спільної часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб`єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він провадиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст. 152 ЖК України).

Крім того, у тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина приміщень, яка перевищує за розміром його частку, суд повинен вирішити питання про стягнення з нього відповідної грошової компенсації та зазначити в рішенні фактичні ідеальні частки в праві власності на будинок після його поділу.

Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленим 30.07.2014 р. Комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації Рівненської обласної ради» визначений план цілого будинку, експлікація приміщень, із зазначенням часток співвласників, однак без врахування технічної можливості виділу в натурі частки на місцевості кожному із співвласників в якості самостійних об`єктів.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, надані позивачем докази в обґрунтування позову є неналежними для висновку про можливість виділу та припинення спільної власності на нерухоме майно.

Позивач просить суд встановити факт користування ОСОБА_1 коридором площею 5 кв.м.; туалетом площею 2,3 кв.м.; кухнею площею 6,2 кв.м.; житловою кімнатою площею 14,4 кв.м.; житловою кімнатою 18,8 кв.м.

Факт користування відповідачем ОСОБА_4 житловою кімнатою площею 12,3 кв.м.; кухнею 10,9 кв.м.

Факт користування відповідачкою ОСОБА_3 житловою кімнатою, площею 15,0 кв.м.

Отже, відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивачем не доведено на підставі належних та допустимих доказів порушення відповідачами його права користування коридором площею 5 кв.м.; туалетом площею 2,3 кв.м.; кухнею площею 6,2 кв.м.; житловою кімнатою площею 14,4 кв.м.; житловою кімнатою 18,8 кв.м.; факт користування відповідачем ОСОБА_4 житловою кімнатою площею 12,3 кв.м.; кухнею 10,9 кв.м.; факт користування відповідачкою ОСОБА_3 житловою кімнатою, площею 15,0 кв.м., оскільки в судовому засіданні як сам позивач так і відповідачі підтвердили саме такий порядок безперешкодного користування спірною нерухомістю.

Щодо позовної вимоги про виділення позивачу у натурі 57,43% житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 84,9 кв.м., житловою площею 60,5 кв.м., шляхом визнання за ним права власності на 46,7 кв.м. загальної площі, 33,2 кв.м. житлової площі згідно із Висновком №182 від 14.01.2019 р. щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна про можливість поділу будинку слід вказати, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Отже, звертаючись до суду з такою вимогою, позивач обґрунтовує її наявністю Висновку №182 від 14.01.2019 р. щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, виготовленого ФОП ОСОБА_10 , який в судове засідання для надання пояснень не з`явився.

Згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

Згідно зі ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року№ 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У відповідності до пунктів 54, 56 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 державна реєстрація права власності на нерухоме майно, утворене шляхом виділення окремого об`єкта нерухомого майна із складу нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів, проводиться за умови наявності технічної можливості такого виділу та можливості використання майна як самостійного об`єкта цивільних правовідносин.

Для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, подаються, зокрема, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду.

Отже, суд при наявності порушеного права та вирішенні такого спору повинен встановлювати обставини технічної можливості виділу майна та можливості його використання як самостійного об`єкта цивільних відносин.

Пунктом 6 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24 травня 2001 року, встановлено, що перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився в результаті виділення частки з об`єкта нерухомого майна, проводиться технічна інвентаризація, яка включає комплекс робіт з обмірювання об`єкта нерухомого майна з визначенням його складу, фактичної площі та об`єму, технічного стану та/або з визначенням змін зазначених характеристик за певний період часу (у разі наявності попередньої інвентаризаційної справи) із виготовленням необхідних матеріалів технічної інвентаризації та технічного паспорта.

Пунктами 1.2, 3.10, 3.11 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року, передбачено, що виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна (додаток2), який готує суб`єкт господарювання. За наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об`єктів нерухомого майна документи щодо виділу готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до закону. Самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна до розрахунку не включаються.

Отже, фактичних даних про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна при виділі частки в натурі, виготовлення відповідних матеріалів та технічного паспорта, відсутності самочинно збудованих, реконструйованих, перепланованих об`єктів в складі спільного майна на момент виготовлення Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 14.01.2019 р. та на час розгляду справи позивач суду не надав і матеріали справи таких даних не містять. Інших клопотань з цього приводу до суду не подано.

Як пояснили в судовому засіданні учасники справи, будинок зазнав перепланувань та добудов ще за часів як попереднього співвласника спадкодавця ОСОБА_5 так вже і після його смерті, що не заперечує жодна із сторін. Крім того, вказані добудови і перепланування почали здійснюватися відповідачами за згодою ще ОСОБА_5 , який помер в 2017 р., чого не заперечує позивач. Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснювала, що вона як співвласник здійснює добудову до своєї частини спірного житлового будинку, якою користується, на підставі відповідного дозволу, тому її добудова ніяк не може вважатися самочинною. З приводу вказаної обставини експерт в судовому засіданні пояснив, що у такому випадку вказана добудова повинна була бути відображена у висновку експерта не як самочинна, а відповідно із вказанням відповідних дозвільних документів, та повинна була б враховуватися у його висновку.

Позивачем подано до суду висновок експерта №191021/1_30 від 30.10.2019 судово-технічної експертизи щодо визначення варіантів виділу в натурі нерухомого майна (а.с.75), який містить Технічний паспорт на спірний будинок, виготовлений станом на 30.07.2014 р. (а.с.109) та погашений 30.07.2014 р. Технічний паспорт на спірний будинок від 22.05.2013 р. (а.с.114). З цього приводу експерт в судовому засіданні пояснював про взяття ним до уваги даних щодо вартості об`єктів з погашеного у Технічного паспорту від 2013 р., оскільки таких не міститься у Технічному паспорті від 2014 р.

Крім того, позивач просить виділити йому у натурі 57,43% житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , вказуючи загальну площу 84,9 кв.м., житлову площу 60,5 кв.м., шляхом визнання за ним права власності на 46,7 кв.м. загальної площі, 33,2 кв.м. житлової площі згідно із Висновком №182 від 14.01.2019 р. щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна про можливість поділу будинку.

Вказана площа спірного нерухомого майна вказана: як:

- у свідоцтві про право на спадщину за законом від 14.03.2018 р., виданого приватним нотаріусом Дацюк С.Г., зареєстрованого в реєстрі №331, однак у Витязі з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу від 14.03.2018 вказана загальна площа 86,2 кв.м., житлова 46,1 кв.;

- у свідоцтві про право на спадщину за законом від 15.03.2018 р., виданого приватним нотаріусом Дацюк С.Г., зареєстрованого в реєстрі №342, однак у Витязі з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу від 15.03.2018 вказана загальна площа 86,2 кв.м., житлова 46,1 кв.

- у договорі дарування 0,2867 часток житлового будинку з надвірними будівлями від 04.09.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу рівненської області 04.09.2018 р., яким ОСОБА_6 відчужив - подарував позивачу ОСОБА_1 0,2867 часток спірного будинку, однак як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 136445743 від 04.09.2018 р., загальна площа складає 86,2 кв.м., житлова площа 46,1 кв.м. спірного об`єкта.

В судовому засіданні позивач не зміг пояснити причину вказаних розбіжностей у площах нерухомого майна, вказавши лише про можливе допущення помилки.

Слід зауважити, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Суд не ставить під сумнів існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Слід зазначити, що загальна площа, яка складає 86,2 кв.м., житлова площа 46,1 кв.м. спірного об`єкта міститься в Технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений 22.05.2013 р. (а.с.117), який погашений 30.07.2014 р.

Отже, площа спірного житлового будинку, яка вказана у правовстановлюючих документах: у свідоцтві про право на спадщину за законом від 14.03.2018 р., у свідоцтві про право на спадщину за законом від 15.03.2018 р., у договорі дарування від 2018 р. не відповідає площі, яка вказана у Витягах з Державного реєстру речових прав, що свідчить про невідповідність інвентаризаційних даних поданих під час реєстрації державному реєстратору.

Крім того, позивач просить виділити йому у натурі 57,43% земельної ділянки з кадастровим номером :06:040:0665 згідно із варіантом №3 Висновку експерта №191021/1_30 судової інженерно-технічної експертизи щодо визначення варіантів виділу в натурі нерухомого майна (складено) 30.10.2019 р. судовим експертом ОСОБА_7 .

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 51714830 від 16.01.2016 р. власниками земельної ділянки кадастровий номер :06:040:0665 є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

На думку суду, вказані вимоги є похідними від вимог про виділ в натурі частки домоволодіння. Крім того, суд критично оцінює висновок експерта №191021/1_ЗО судової інженерно-технічної експертизи щодо визначення варіантів виділу в натурі нерухомого майна від 30.10.2019 р., оскільки останній містить значну кількість неточностей, які експерт в судовому засіданні назвав описками, щодо неправильного зазначення як площі земельної ділянки, так і визначені довжини меж ділянок, які виділяються, прізвищ співвласників, інше. Крім того, того експерт підтвердив в судовому засіданні, що дійсно у разі виділу частки домоволодіння відповідачам, розмір кімнат не відповідатиме Державним будівельним нормам України, оскільки їх розмір буде меншим від затверджених норм.

Слід зазначити, що запропонований експертом третій варіант виділу земельної ділянки, про який у позові просить позивач, фактично унеможливить користування відповідачем ОСОБА_4 його частиною земельної ділянки, а саме позбавить можливості проходу та обслуговування його частини земельної ділянки.

Відповідачі в судовому засіданні заперечили проти належності та допустимості такого доказу у справі висновку експерта.

Після роз`яснення судом у відповідності до ч.5 ст.12 ЦПК України наявності права щодо заявлення клопотань після дослідження доказів та висловлення думки учасників процесу з приводу наданих позивачем висновків спеціаліста та експерта, до суду інших клопотань не заявлено.

Отже у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено понесені судові витрати позивачем суд відносить за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 :

- про встановлення факту користування ОСОБА_1 коридором площею 5 кв.м.; туалетом площею 2,3 кв.м.; кухнею площею 6,2 кв.м.; житловою кімнатою площею 14,4 кв.м.; житловою кімнатою 18,8 кв.м.; факту користування відповідачем ОСОБА_4 житловою кімнатою площею 12,3 кв.м.; кухнею 10,9 кв.м.; Факт користування відповідачкою ОСОБА_3 житловою кімнатою, площею 15,0 кв.м. - відмовити;

- про виділення ОСОБА_1 у натурі 57,33% житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 84,9 кв.м., житловою площею 60,5 кв.м., шляхом визнання за ним права власності на 46,7 кв.м. загальної площі, 33,2 кв.м. житлової площі згідно із Висновком №182 від 14.01.2019 р. щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна про можливість поділу будинку - відмовити;

- про виділення ОСОБА_1 у натурі 57,34% земельної ділянки з кадастровим номером :06:040:0665 згідно із варіантом №3 Висновку експерта №191021/1_30 судової інженерно-технічної експертизи щодо визначення варіантів виділу в натурі нерухомого майна (складено) 30.10.2019 р. судовим експертом ОСОБА_7 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня проголошення, або безпосередньо до Рівненського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 26.03.2020 р.

Суддя Гнатущенко Ю.В.