Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4018/19 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 26 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №274/4018/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 листопада 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк» або банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути заборгованість за кредитним договором від 21 вересня 2012 року №б/н у сумі 127 827,04 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернулася до банку та підписала анкету-заяву від 21 вересня 2012 року №б/н, згідно з якою отримала кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_1 належно не виконує зобов`язання за договором, у зв`язку із чим утворилася вищевказана заборгованість, яка складається із: тіла кредиту в сумі 9 945,82 грн. та процентів за користування кредитом у сумі 117 881,22 грн., що нараховані за період із 21 вересня 2012 року по 29 жовтня 2017 року.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 листопада 2019 року з ОСОБА_1 на користь банка стягнута заборгованість за кредитним договором від 21 вересня 2012 року №б/н у сумі 9 945,82 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено та вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" у відмовній частині подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким заявлені вимоги про стягнення процентів за користування кредитом задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що сучасний розвиток фінансової системи вимагає непаперових підтверджень видачі кредитних коштів. У постанові НБУ №705, зокрема, вказано, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. Виписка про рух коштів за рахунком може надаватися власникові рахунку в банку, надсилатися поштою, електронною поштою, у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо. Також у апеляційній скарзі наголошується на тому, що при розгляді даного спору суд мав врахувати позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 10 квітня 2019 року в справі 356/1635/16-ц про неможливість вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; від 28 березня 2019 року в справі №428/2873/17 відносно того, що саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин; від 06 лютого 2018 року в справі №755/2720/16-ц про те, що Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та правила були чинними під час укладення договору; від 17 квітня 2019 року в справі №666/388/16-ц про те, що не підписання позичальником Умов та правил надання банківських послуг та не ознайомлення з їх змістом не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. На думку скаржника, посилання суду першої інстанції на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, є безпідставними, оскільки він зроблений у конкретній справі за інших правовідносин, коли відповідач заперечував умови договору, а у даній справі заперечення боржника відсутні. Окрім того, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, суд не мав підстав відмовити у стягненні процентів за користування кредитом із огляду на положення ст.ст.1048,1054,1069 ЦК України. Відмова у стягненні процентів наносить істотну шкоду всім споживачам банківських послуг, порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави та може становити економічну небезпеку для країни. Окрім того, необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачена статтею 169 Кодексу європейського договірного права - акта міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Виходячи із засад диспозитивності, суд не перевіряє рішення суду першої інстанції у задоволеній частині позову, тобто щодо стягнення тіла кредиту в сумі 9 945,82 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків при застосуванні конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Визначальним є додержання письмової форми договору.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 21 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.33).

У анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну карту кредитка «Універсальна». Опцію бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою кредитка «Універсальна»/Gold відповідач залишила незаповненою. Одночасно із цим у анкеті-заяві зазначено про те, що клієнт згоден із тим, що дана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. Має місце у заяві й застереження про те, що Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Клієнт зобов`язалася виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

У підтвердження своїх вимог щодо стягнення з відповідача процентів за договірними зобов`язаннями банк надав витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна contract», «Універсальна gold» і з Умов та правил надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Тарифами і Умовами та правилами надання банківських послуг ознайомилася ОСОБА_1 при погодженні та підписанні нею анкети-заяви, тобто, що ці істотні умови кредитного договору мала на увазі відповідач при вчиненні правочину. Отже, відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно доводили ті обставини, що на момент підписання відповідачем анкети-заяви умови щодо сплати процентів за користування кредитом, які передбачаються визначення їх розміру та порядку нарахування, були саме такими, які зазначені у витягах із Тарифів і Умов та правил, що додані банком до позовної заяви.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з Тарифів та з Умов і правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір процентної ставки за користування кредитом, умови про зміну процентної ставки витяги з Тарифів та з Умов і правил не можна вважати складовою частиною спірного договору, оскільки вони не підписані відповідачем. Отже, недодержання письмової форми кредитного договору щодо процентної ставки не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягах з Тарифів та з Умов і правил, як невід`ємну складову частину змісту договору, а тому суд першої інстанції правильно не вважав надані позивачем витяги з відповідних документів складовою частиною спірного договору та обґрунтовано відмовив у стягненні суми процентів за користування кредитом, на якій наполягає банк у апеляційній скарзі.

Окрім того, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить два різних пільгових періоду - 30 днів або 55 днів. При цьому базові ставки в місяць, які належить нараховувати на залишок заборгованості, різні: 3% або 2,5%. Окрім того, пільговий період 55 днів передбачає підвищення базової ставки на місяць за тратами, здійсненими з 01 вересня 2014 року, - до 2,9%, а за тратами, здійсненими з 01 квітня 2015 року, - підвищення базової ставки на місць до 3,6%. У анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг не конкретизовано, про який пільговий період домовилися сторони при укладенні договору. Отже, при здійсненні розрахунку заборгованості за договором банк на свій розсуд провів підрахунок із використанням 55 днів пільгового періоду. Даний розрахунок приєднаний до позовної заяви. За таких обставин, відсутні й підстави вважати доведеною суму заборгованості за процентами за користування кредитом.

Доводи апеляційної скарги відносно можливості підтверджувати видачу кредитних коштів непаперовими доказами не змінюють висновків суду першої інстанції щодо нарахованих процентів за користування кредитом, оскільки дані твердження стосуються тіла кредиту, яке стягнуто судом першої інстанції та у цій частині рішення суду банком не оскаржується, а відтак не перевіряється у апеляційному порядку. Окрім того, виписка про рух коштів по картковому рахунку ОСОБА_1 , яка приєднана до апеляційної скарги та без поважних причин не надавалася для дослідження суду першої інстанції, не містить інформації про користування відповідачем кредитними коштами та погашення заборгованості тощо, а лише відображає списання банком процентів за користування кредитними коштами та нарахування штрафів на власний розсуд без доведення узгодження таких умов кредитування із позичальником. Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі, вказаному в розрахунку, тим більше, що термін дії картки до червня 2016 року, а проценти за спірний період нараховані до 29 жовтня 2017 року.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови і правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком витяги з Тарифів та з Умов і правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду. Посилання в апеляційній скарзі на правові позиції, висловлені Верховним Судом у справах №№356/1635/16-ц, 428/2873/17, 755/2720/16-ц, 666/388/16-ц щодо укладеності або неукладеності договору не підтверджують не врахування відповідних правових висновків із огляду на те, що тіло кредиту судом першої інстанції стягнуто. Проте, колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги те, що обставини у справах є подібними, але не тотожними. Крім того, при розгляді даного спору суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновки, викладені у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17) Великої Палати Верховного Суду, яка відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14). Окрім того, до спірних правовідносин застосована остання правова позиція Верховного Суду.

У матеріалах справи також міститься заява ОСОБА_1 , у якій остання зазначає про визнання заборгованості частково у розмірі тіла кредиту 9 945,82 грн. (а.с.55). Отже, у своїй заяві відповідач фактично не погодилася із існуванням заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, що вчергове підтверджує відсутність між сторонами домовленості щодо розміру процентної ставки за користування кредитом та його зміні (підвищені), а тому посилання банка в апеляційній скарзі на відсутність у матеріалах справи заперечень відповідачем погодження умов договору щодо процентів за користування кредитними коштами є помилковими.

Із змісту позовної заяви вбачається, що банк просив стягнути проценти за користування коштами на умовах, встановлених договором. Із змісту апеляційної скарги також не слідує, що банк визнає ту обставину, що умовами договору не встановлений розмір процентів. За таких обставин, суд першої інстанції не мав правових підстав для нарахування з власної ініціативи процентів, виходячи з розміру на рівні облікової ставки Національного банку України. Навпаки, суд першої інстанції правильно застосував норми ст.1048, 1054, 1069 ЦК України до спірних правовідносин та при цьому дотримався принципу диспозитивності цивільного судочинства. Доводи апеляційної скарги про те, що встановивши ту обставину, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав підстав відмовити у стягненні процентів за користування кредитом є хибними.

Намагання банку звинуватити суд у нехтуванні принципами оплатності кредитного договору, нанесенні істотної шкоди усім споживачам банківських послуг, банку, порушенні стабільності функціонування фінансового сектору держави спростовуються поведінкою самого банку, а також тим, що у справах споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну, рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути поінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, оскільки Умови і правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил.

Ураховуючи вищевикладене, а також те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

За таких обставин, банком не доведена заборгованість за кредитними зобов`язаннями у вигляді процентів за користування кредитом у сумі 117 881,22 грн., а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому залишається у цій частині без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.367-368,374-375,381-382,384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: