Ухвала

Іменем України

23 червня 2020 року

м. Київ

справа № 332/1939/19

провадження № 61-8954ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21 травня 2020 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за комунальні послуги в сумі 24 009,39 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

09 квітня 2020 року ОСОБА_1 , який не приймав участі у справі, подав апеляційну скаргу на рішенняЗаводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначав, що ним заявлялось клопотання до суду першої інстанції про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яке мотивував тим, що у серпні 2018 року він придбав у ОСОБА_3 квартиру, щодо якої нараховано борг за комунальні платежі. Вважає безпідставною відмову суду у задоволенні вказаного клопотання з підстав того, що ним не надано доказів порушення його прав. Проте, станом на жовтень 2019 року Концерн «Міські теплові мережі» нараховує йому заборгованість зі сплати послуг за гарячу воду, щодо якої він звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 . Таким чином, Концерн «Міські теплові мережі», на його думку, має намір стягнути заборгованість двічі. У такому випадку він буде вимушений звертатися до суду з позовом про захист своїх прав. Вважає, що оскаржуване рішення впливає на його права та інтереси, оскільки встановлені у ньому юридичні факти можуть бути використані для звернення до суду. Не залучивши його до участі у справі в якості третьої особи, суд позбавив його права на використання цих фактів.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 травня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року у вказаній справі.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, виходив з того, що оскаржуваним рішенням у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалися.

У червні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21 травня 2020 року, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд.

Заявник посилається на те, що 07 серпня 2018 року він придбав квартиру у ОСОБА_3 , у зв`язку з чим Концерн «Міські теплові мережі» в особовому рахунку № 602103790 змінив прізвище власника, однак продовжив нараховувати заборгованість за спожиту гарячу воду новому власнику. У зв`язку з цим 09 грудня 2019 року він подав заяву до суду першої інстанції про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, оскільки заборгованість, яка стягується з ОСОБА_3 , одночасно рахується і за ним. Вважає, що вказана справа зачіпає його права та обов`язки, а для скасування подвійного стягнення коштів йому доведеться ініціювати інший судовий процес, у якому необхідно буде встановлювати ті ж самі обставини, що були встановлені у справі № 332/1939/19. Заяву про залучення його в якості третьої особи судом першої інстанції не розглянуто і вирішено спір без його участі, що є порушенням гарантованого права на справедливий суд. Апеляційний суд на вказані обставини уваги не звернув та відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Однією із основних засад судочинства, визначених пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

У частині четвертій статті 389 ЦПК України передбачено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції.

Не допускається касаційне оскарження судового рішення суду першої інстанції без його перегляду в апеляційному порядку (частина друга статті 17 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося, оскільки ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 травня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року, що виключає можливість його перегляду в касаційному порядку.

У відповідності до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки касаційна скарга в частині оскарження рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року подана на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у даній справі в цій частині слід відмовити на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Водночас у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21 травня 2020 року необхідно відмовити з таких підстав.

Частина перша статті 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказані правові норми визначають коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, при чому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

За змістом цих норм право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує їх права чи покладає на них додаткові обов`язки, що у будь-якому випадку тягне несприятливі наслідки для цих осіб.

Судове рішення, оскаржуване незалученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

З урахуванням наведеного та з метою дотримання принципу доступу до правосуддя Запорізьким апеляційним судом ухвалою від 21 квітня 2020 року надано ОСОБА_1 строк для подання належних доказів на підтвердження того, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року було вирішено питання щодо його прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Суд апеляційної інстанції залишив апеляційну скаргу ОСОБА_1 без руху з тих підстав, що заявником не надано доказів того, що він має відношення до правовідносин, які виникли між ОСОБА_3 та Концерном «Міські теплові мережі» у період з 01 вересня 2014 року по 01 серпня 2018 року, та що рішенням суду першої інстанції порушені його права.

15 травня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання, у якому ОСОБА_1 зазначав, що згідно рахунку на сплату житлово-комунальних послуг за березень 2020 року він як власник квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , має заборгованість перед Концерном «Міські теплові мережі» за гарячу воду у розмірі 30 500,43 грн, проте з урахуванням того, він є власником цієї квартири з 07 серпня 2018 року, та виходячи з розміру щомісячних нарахувань, заборгованість не може перевищувати 7 580,20 грн. Таким чином, вважає, що до його заборгованості додана заборгованість ОСОБА_3 . Посилався на те, що юридичний факт наявності заборгованості за гаряче водопостачання та факт того, хто є боржником, встановлюється при розгляді цієї справи, а в силу вимог статті 54 ЦПК України в разі незалучення його до участі у справі він не зможе використовувати встановлені юридичні факти в іншому спорі.

Встановивши, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь Концерна «Міські теплові мережі» заборгованість за комунальні послуги за період з 01 вересня 2014 року по 01 серпня 2018 року, вирішувались питання щодо його прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків, враховуючи те, що квартира, щодо якої нараховано борг за комунальні платежі, ним придбана 07 серпня 2018 року, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження.

Також апеляційний суд виходив з відсутні в матеріалах справи відомостей, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існують будь-які договірні зобов`язання, на які посилався заявник.

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті б Конвенції якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Доводи касаційної скарги є безпідставними та такими, що зводяться до незгоди заявника з ухваленим рішенням суду першої інстанції, яке наразі не є предметом касаційного перегляду.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Запорізького апеляційного суду від 21 травня 2020 року слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись пунктом 1 частини другої, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21 травня 2020 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко