МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ____________
Справа №521/8049/19
Пр. №2/521/428/20
РІШЕННЯ
10 червня 2020 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Сегеди О.М.,
при секретарі Колесник Т.В., за участю:
представника позивача адвоката Кіріяк Н.В.,
представника відповідача адвоката Широкобород С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей та реєстрацію дитини за місцем проживання матері, без згоди батька,
встановив:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебуває у шлюбі, зареєстрованому 01 серпня 2009 року Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №512. В період шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивачка зазначала, що коли вона з кінця липня по 30 серпня 2019 року разом з дітьми перебувала у своїх батьків у м. Запоріжжя, то відповідач припинив надавати їй грошові кошти на її утримання та на утримання дітей, не зважаючи на те, що вона перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною і не мала можливості працювати.
Вказувала, що коли вона разом з дітьми повернулася до м. Одеси, то дізналася від відповідача, що він більше не виявляє бажання проживати разом з нею та дітьми однією сім`єю та у той же день фактично вигнав її та дітей з квартири АДРЕСА_1 , де вони спільно проживали. Лише згодом відповідач надав їй можливість забрати деякі її особисті речі та речі дітей.
Зазначала, що на теперішній час вона самостійно виховує дітей, з якими проживає в квартирі АДРЕСА_2 , що належить на праві власності відповідачу, оскільки останній не цікавиться життям дітей, та не спілкується з ними.
Стверджувала, що вона неодноразово зверталася до відповідача щодо реєстрації місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте останній відмовлявся та відмовляється надати згоду на реєстрацію молодшого сина за адресою: АДРЕСА_3 .
Відсутність реєстрації місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суперечить його інтересам та суттєво обмежує реалізацію його прав і свобод.
Враховуючи викладене, з посиланням на ст. ст. 3, 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, позивачка вважає, що відсутність письмової згоди батька дитини не повинна бути перешкодою для здійснення реєстрації місця його проживання за адресою матері.
Посилаючись на порушення прав дитини, оскільки відсутність реєстрації місця проживання дитини перешкоджає йому в отриманні медичного обслуговування, встановлення у чергу до дитсадка, вибору школи, позивачка просила суд визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_3 ; здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.
Ухвалою суду від 22 травня 2019 року у справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 27-29).
Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року підготовче провадження по справі було закрите та справа призначена до судового розгляду (а.с. 66-67).
Ухвалою суду від 21 листопада 2019 року відповідачу було відмовлено у прийнятті та повернуто зустрічний позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, примусове виселення (а.с. 98-100).
Постановою Одеського апеляційного суду від 13 березня 2020 року ухвала Малиновського районного суду від 21 листопада 2019 року про повернення зустрічного позову була залишена без змін (а.с. 157-159).
Ухвалою суду від 26 травня 2020 року клопотання представника Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 було залишено без задоволення (а.с. 229-230).
Позивачка та її представник, діюча за довіреністю від 01 серпня 2019 року, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 40).
Представник відповідача, діючий за ордером від 13 вересня 2019 року, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі (а.с. 50, 51).
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, діючий за довіреністю від 28 квітня 2020 року, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 224, 233).
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, діюча за довіреністю від 26 листопада 2019 року, в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Раніше надав письмові пояснення на позов (а.с. 134-137, 182-185, 233, 235-236, 237).
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та реєстрації дитини за місцем проживання матері, без згоди батька, підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главами першою та тринадцятою СК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 01 серпня 2009 року Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №512, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 12).
В період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 13, 14).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2019 року шлюб між сторонами розірвано, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_2 з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з синами, а саме встановлено перебування дітей з батьком щотижня у вівторок з 18.00 години до 20.00 години та у суботу з 15.00 години до 20.00 години у загальнодоступних місцях у присутності матері до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , п`ятирічного віку; встановлено перебування дітей з батьком щотижня у вівторок з 19.00 години до 21.00 години та з 15.00 години до 16.00 години кожної другої та четвертої суботи за місцем проживання батька, а саме: АДРЕСА_4 , після досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , п`ятирічного віку; встановлено перебування дітей з батьком щорічно на період літніх канікул та у святкові дні, за попередньою домовленістю батьків (а.с. 89-90).
Крім того, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1200,00 грн. на місяць та на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 950,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 жовтня 2018 року до досягнення дітьми повноліття; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років, щомісячно у твердій грошовій сумі в розмірі 400,00 грн., починаючи з 02 жовтня 2018 року до 21 жовтня 2021 року (а.с. 89-90).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору дарування від 09 жовтня 2008 року належить однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 30,7 кв.м., у тому числі житловою площею 17,9 кв.м. (а.с. 23-24, 91, 92-93, 94, 95-97).
20 жовтня 2008 року право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано в КП «МБТІ та РОН», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 91).
Встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрацію від 01 жовтня 2018 року (а.с. 15, 31).
В процесі судового розгляду встановлено, що позивачка разом з дітьми проживає в квартирі АДРЕСА_2 , але малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за даною адресою проживає разом з матір`ю та братом без реєстрації (а.с. 15).
З матеріалів справи вбачається, що сторони не дійшли згоди щодо місця проживання їх малолітнього сина у позасудовому порядку.
Встановлено, що позивачка зверталася до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , але їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю згоди батька дитини на реєстрацію місця проживання дитини (а.с. 20).
Рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо відмови в реєстрації малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , позивачкою не оскаржувалося.
Тобто спірні відносини склалися між сторонами внаслідок відмови посадових осіб Департаменту зареєструвати місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою місця реєстрації матері, без згоди батька.
При цьому, єдиною підставою для відмови у реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивачки за місцем проживання матері є відсутність письмової згоди батька дитини на виконання вказаних дій, обов`язковість надання якої передбачена п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.
У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).
Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.
Згідно з п 2.2. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року №1077, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за №2109/22421, для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС, а після утворення центрів надання адміністративних послуг (далі - центр) - до відповідного центру, зокрема, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання.
Пунктом 2.3 Порядку №1077 встановлено, що відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто.
При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним.
Відомості про реєстрацію дитини, яка не досягла 14 років, вносяться до картки реєстрації того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, та до адресної картки.
До адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України надсилаються відомості про реєстрацію місця проживання того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, у графу 14 цих відомостей вноситься інформація про дитину (прізвище, ім`я, по батькові, стать, дата і місце народження).
Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207 (далі по тексту - Правила №207), також передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Орган реєстрації відмовляє в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації.
Рішення про відмову в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію / зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику (п. 11 Правил №207).
Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ст. 13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.
Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20 листопада 1989 року №44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У рішенні «Хабровські проти України» від 17 січня 2016 року Суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному «дотриманню» права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.
Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства» (Преамбула Закону).
Відповідно до статті 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст. 2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Як встановлено статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
У відповідності до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України).
Як визначено частиною 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Як встановлено судом, відповідач не заперечує право дітей на проживання з матір`ю за місцем її реєстрації, але добровільно всупереч вимогам ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не зареєстрував протягом трьох місяців з дня державної реєстрації народження свого малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем своєї реєстрації та не дав згоду на реєстрацію дитини за місцем реєстрації позивачки.
Відповідно до ст. 161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, та інші обставини, що мають істотне значення.
Приписами ст. 156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення.
В процесі судового розгляду, представник відповідача посилався на те, що позов подано передчасно, оскільки відповідач не заперечує проти реєстрації дитини за місцем реєстрації батьків, але на протязі всього розгляду справи, останній нічого не зробив для врелюгування спірних питань в добровільному порядку, а саме не надав згоду на реєстрацію малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 .
Таким чином, вказані обставини свідчать про наявність спору між батьками щодо права дитини на реєстрацію місця проживання за місцем реєстрації її батьків.
Відповідно до ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Згідно ст. ст. 154, 155 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Норми ст. 7 СК України передбачають, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір`ю.
Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (Заява №31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (N 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johan sen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).
Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків.
Як було встановлено судом, сторони по справі проживають окремо. Позивачка разом з малолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності відповідачу. Позивачка разом зі старшим сином Нестором, ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані в даній квартирі, а молодший син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає, але не зареєстрований в квартирі.
Встановлено, що мати дітей, ОСОБА_1 , проживає разом з ними, приділяє дітям багато уваги, виховує їх та піклується про стан їх здоров`я. При цьому створила для дітей належні умови для життя та матеріального забезпечення.
Таким чином, позивачка в процесі судового розгляду справи довела, що, виходячи з сукупності матеріальних, морально-психологічних, етичних і інших факторів, дітям буде більш комфортно (з точки зору прав і законних інтересів дітей) саме з нею.
Суд зазначає, що визначення місцем проживання малолітніх дітей місця проживання одного з батьків зовсім не означає, що другий з батьків позбавляється права брати участь у вихованні і житті дитини. При цьому способи спілкування батька з дітьми вже було предметом судового розгляду.
Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 176 СК України встановлено, що батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.
Суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем фактичного проживання суперечить його інтересам та суттєво обмежує реалізацію його прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, тому необхідно визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання та реєстрації їх матері ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_3 .
Що стосується позовних вимог щодо здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки суд не є тим органом, який здійснює реєстрацію місця проживання дитини.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Позивачкою сплачено при зверненні до суду судовій збір в розмірі 768,40 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки (а.с. 1).

Керуючись ст. ст. 15, 16, 29 ЦК України, ст. ст. 160, 161 СК України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей та реєстрацію дитини за місцем проживання матері, без згоди батька задовольнити частково.
Визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання та реєстрації їх матері ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий у вересні 1999 року Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Вказане рішення є підставою для реєстрації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання та реєстрації його матері ОСОБА_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_3 .
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 17 червня 2020 року.

Суддя: О.М. Сегеда