ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/696/20 Справа № 199/3207/19 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА
30 березня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
ОСОБА_1 ,
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором оренди автомобіля з наступним викупом, -
ВСТАНОВИЛА:
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором оренди автомобіля з наступним викупом (а.с. 1-3).
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 13 квітня 2017 року між сторонами було укладено письмовий договір оренди автомобіля з наступним викупом. У відповідності до п. 1.1 Договору, орендодавець зобов`язується надати орендатору автомобіль ВАЗ 2107 бежевого кольору, двигун 0453915, кузов ХТА НОМЕР_1 рік випуску 1988, безоплатно у тимчасове користування та використання з правом керування автомобілем для особистого користування. У відповідності до п. 1.4. договору, він вважається укладеним з моменту фактичної передачі орендодавцем в орендатору автомобіля та діє до повної оплати вартості автомобіля орендатором орендодавцю, що передбачена п. 3.2 договору та складає еквівалент 800 доларів США (що є еквівалентом 21 424 грн. на день подачі позову). За даним договором відповідачем було здійснено оплату у розмірі 100 доларів США, грн., що є еквівалентом 26 780 гривень. У порушення умов договору остаточного розрахунку за договором з боку відповідача здійснено не було. Всі прохання позивача про проведення розрахунків за договором відповідач ігнорує , як і вимоги повернути автомобіль, у зв`язку з чим змушена звернутись до суду із позовом.
Просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за невиконаним договором № 1 від 13.04.2017 року у сумі 18 746 грн. та судові витрати по справі.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено /а.с. 30-32/.

ОСОБА_1 з вищевказаним рішенням суду не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с. 35-37/.

ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву не скористався.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 13 квітня 2017 року в простій письмовій формі між сторонами укладено договір № 1 оренди автомобіля з наступним викупом, відповідно до умов якого орендодавець зобов`язується надати орендатору автомобіль ВАЗ 2107, 1988 року випуску, безоплатно в тимчасове володіння та користування з правом керування автомобілем для особистого користування.

Відповідно до договору орендна плата за користування автомобілем не сплачується. Викупна вартість автомобіля складає 800 доларів США .сплата викупної вартості автомобіля вчиняється орендатором частинами, з зазначенням сум оплати в Додатку № 1 до договору та є невід`ємною частиною договору.

Частиною 1 ст. 798 ЦК України передбачено, що предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Правовідносини з найму (оренди) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то за правилами частини другої статті 799 ЦК України договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Статтею 216 передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Суд першої інстанції на підставі встановлених обставин та належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку, що договір оренди автотранспортного засобу від 13 квітня 2017 року укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають вищевказані норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Доводи заявника що судом при ухвалені рішення суду не застосовано юридичні наслідки ст. 216 ЦК України, колегією суддів не приймаються до уваги, виходячи з наступного.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину.

Зокрема, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Разом з тим на правочин, укладений з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до абз. 3, 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно п. 10 наведеної Постанови Пленуму, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Правовим висновком Верховного суду України, викладеним у Постанові від 29 березня 2017 у справі за №6-104цс 16, також встановлено, що реституція, як спосіб захисту цивільного права (частина 1 статті 216 ЦК України), застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доводи заявника стосовно того, що відповідачем не заперечувався факт передачі транспортного засобу, колегією суддів вважається безпідставним, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження передачі спірного транспортного засобу від позивача відповідачу, а тому дані доводи є припущеннями апелянта, які жодним чином не підтверджуються.

Доводи апелянта, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору, колегія суддів не бере їх до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Тобто суд може застосувати норми закону про визнання договору дійсним при одночасній наявності наступних умов: домовленість сторін щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення такого договору.

У даному випадку в обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначила, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору.

Однак, жодного доказу в обґрунтування вказаних обставин заявником суду не надано.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров