ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1625/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/3409/20 Категорія: 310020000 Казидуб О. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя доповідач)

Суддів Вініченка Б.Б. Карпенко О. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Горстка Ярослава Василівна;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - представник позивача адвокат Горстка Ярослава Василівна

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Черкаси апеляційну скаргу адвоката Горстки Ярослави Василівни, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2020 року, постановлене під головуванням судді Казидуб О. Г. в залі № 327 Придніпровського районного суду м. Черкаси 23 липня 2020 року об 11 год. 15 хв., повний текст рішення складений 30 липня 2020 року, у справі за позовомадвоката Горстки Ярослави Василівни в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розміру аліментів, -

в с т а н о в и в :

18 травня 2020 року адвокат Горстка Ярослава Василівна в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розміру аліментів.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.09.2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку та доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 травня 2015 року, та до повноліття дитини.

У позовній заяві зазначається, що про існування даного судового рішення ОСОБА_1 дізнався лише у березні 2020 року, коли після смерті батька вступив в управління спадковим майно, але не зміг його продати, так як у Придніпровському відділі ДВС м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) знаходиться виконавче провадження № 56417726, в рамках якого було застосовано обмежувальні заходи.

Представник позивача - адвокат Горстка Я. В. у позовній заяві вказує, оскільки позивач ОСОБА_1 офіційно в період з 2015 року по квітень 2019 року ніде не працював, бо не мав такої можливості, то ніяких доходів не мав. Однак відділом ДВС з нього стягуються аліменти на дитину у розмірі 1/4 середньої заробітної плати по регіону, що становить відповідно: у 2015 році - 918 грн.; у 2016 році - 1137,75 грн.; у 2017 році з січня - 1453,25 грн., з квітня - 1603,75 грн., з липня - 1696,5 грн. та з жовтня - 1878,25 грн.; у 2018 році - 1833,25 грн., з квітня - 1991,75 грн., з липня - 2047,75 грн., з жовтня - 2162,00 грн.; та у 2019 році - 2180,50 грн., а з квітня - 2401,75 грн. ОСОБА_1 вважає, що загальна сума аліментів за вказаний період часу у розмірі 100810, 65 грн. для позивача є непосильною. Тому, на даний час у позивача ОСОБА_1 виникла заборгованість по сплаті аліментів, яку він не має можливості сплатити, враховуючи, що щомісячно слід сплачувати аліменти на утримання дитини..

Представник позивача ОСОБА_1 просить суд перерахувати дану заборгованість із врахуванням поважної причини, а саме його тривалого не працевлаштування, та тієї обставини, що про дане рішення щодо стягнення аліментів позивач дізнався лише у березні 2020 року, тому не міг щомісячно сплачувати аліменти з травня 2015 року. У позовній заяві зазначається, що у даний час позивач ОСОБА_1 працевлаштувався, і намагається сплачувати аліменти та гасити заборгованість.

На думку представника позивача, догляд за батьками у зв`язку з погіршенням стану їхнього здоров`я, необхідність постійного їх лікування є саме тими випадками, на підставі яких відбувається зміна (зменшення) розміру аліментів та способу стягнення з частки від доходу до твердої грошової суми у розмірі не менше 30% , а з червня 2017 року відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 4928 від 06.06.2017 року, 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Адвокат, діючи в інтересах позивача ОСОБА_1 , просить суд змінити спосіб стягнення та розмір аліментів за період з 14.05.2015 року по 03.04.2019 року, який було встановлено рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.09.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку та доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 травня 2015 року та до повноліття дитини, на стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 30%, а з червня 2017 року - 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2020 року у позовних вимогах адвоката Горстки Ярослави Василівни в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розміру аліментів відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, адвокат Горстка Ярослава Василівна, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 оскаржила рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка надійшла та зареєстрована у Черкаському апеляційному суді 04 вересня 2020 року Вх. № 9248/20- Вх.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги адвокат Горстка Ярослава Василівна, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , вказує, що не погоджується із рішенням суду, оскільки вважає, що суд неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню.

Зокрема, скаржник зазначає, що предметом спору є нарахована заборгованість зі сплати аліментів, яка виникла за період з 2015 року по квітень 2019 року у період відсутності офіційного доходу в позивача ОСОБА_1 у зв`язку з його цілодобовим доглядом за батьками, які внаслідок тяжкої хвороби втратили можливість бути самостійними та потребували допомоги. Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розміру аліментів за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.09. 2015 року, яким стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/ 4 частини всіх видів заробітку та доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 травня 2015 року, та до повноліття дитини. Скаржник посилається, що про існування даного судового рішення позивач ОСОБА_1 дізнався лише в березні 2020 року, оскільки після смерті батьків отримав спадщину , але не зміг її

продати, так як у Придніпровському відділ ДВС м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) знаходиться виконавче провадження № 56417726, в рамках якого було застосовано обмежувальні заходи.

Дана ситуація склалася внаслідок того, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , яка зазначена у матеріалах виконавчого провадження, та на яку надсилалися документи виконавчого провадження, але фактично він проживав з 2015 року по квітень 2019 року разом з батьками за адресою: АДРЕСА_2 . У позовній заяві про стягнення аліментів ОСОБА_2 зазначила, що місце знаходження відповідача невідоме, що було підставою для суду винесення заочного рішення.

Із січня 2015 року по квітень 2019 року позивач ОСОБА_1 був змушений проживати разом зі своїми батьками у м. Чигирин, оскільки батьки були не здатні до самообслуговування, потребували постійного догляду та допомоги, тому він доглядав за батьками. На даний час позивач ОСОБА_1 працевлаштований та сплачує аліменти на утримання неповнолітньої дитини.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Горстка Я. В. посилається на вимоги закону, а саме: ч. 1 ст. 192 СК України та роз`яснення п. 23 Пленуму Верховного Суду України від 15.05. 2006 року № 3 « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», де вказано, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

На думку скаржника, суд першої інстанції не вірно застосував вимоги ст. 182 СК України, в якій вказано, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

В апеляційній скарзі скаржник не погоджується із висновками та аргументами суду, оскільки вважає, що суд першої інстанції в рішенні прийшов до невірного висновку про те, що позивач не навів суду обґрунтованих підстав щодо зміни матеріального стану з часу постановлення рішення суду про стягнення аліментів, та не надав доказів того, що батьки позивача у зв`язку з хворобою потребували постійного стороннього догляду, перебували на утриманні позивача, що не знайшло свого підтвердження в суді належними доказами, тому не встановлено судом. Однак, скаржник вважає такі висновки суду невірними, оскільки позивачем надавались виписки з лікувальних установ, які є документальним підтвердженням стану здоров`я його батьків, а така форма документу, як виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого форми № 027/о затверджена наказом МОЗ від 14.02. 2012 року № 110 є належним доказом про стан здоров`я. Також в апеляційній скарзі посилається скаржник на те, що суду першої інстанції були надані письмові покази свідка сусідки ОСОБА_4 , яка підтвердила, що ОСОБА_1 дійсно цілодобово доглядав за батьками. За таких обставин, скаржник вважає, що можливо дійти висновку про те, що цілодобовий догляд за батьками, які втратили працездатність, та можливість піклуватися про себе це документально підтверджений факт, внаслідок якого позивач ОСОБА_1 втратив можливість працювати та отримувати офіційний дохід. Тому і відповідно матеріальне становище не дозволяло ОСОБА_1 сплачувати визначений судом розмір аліментів, у зв`язку з чим, на переконання скаржника, вище зазначені обставини є підставою для задоволення вимог позивача та перерахунку заборгованості ( зміни розміру аліментів) за період з квітня 2015 року по квітень 2019 року з 1/ 4 частини від доходу позивача на тверду грошову суму у розмірі 30 % , а з червня 2017 року відповідно до Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 4928 від 06.06. 2017 року, 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Скаржник, адвокат Горстка Я. В. в інтересах позивача ОСОБА_1 , просить суд апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2020 року, прийняти нове судове рішення по справі, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

01 жовтня 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Драченка В. В. Вх. № 10222/20 Вх.

У відзиві адвокат Драченко В. В. вказує, що рішення суду вважає законним, обґрунтованим та таким, що має залишитися без змін. На думку представника відповідача, доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів в частині нездатності батьків позивача до самообслуговування, та повністю повторюють доводи та вимоги позовної заяви.

Представник відповідача - ОСОБА_5 вважає, що докази позивача, а саме: довідка за формою № 027/о, покази сусідки ОСОБА_4 та акт обстеження житлово - побутових умов проживання є належними доказами на підтвердження факту необхідності постійного догляду за батьками позивача, але вони не є достатніми у розумінні ст. 80 ЦПК України для задоволення заявлених позивачем позовних вимог. Оскільки постановою Кабінету Міністрів України № 558 від 29.04. 2004 року затверджено Порядок призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги. Документом, що підтверджує неможливість особи доглядати себе самостійно є висновок лікарсько консультаційної комісії про необхідність постійного стороннього догляду та нездатність особи до самообслуговування.

Також у відзиві представник відповідача ОСОБА_2 вказує, що твердження скаржника про перебування біля своїх батьків 24 години на добу, і як наслідок відсутність офіційного доходу це є лише підтвердженням факту проживання позивача за рахунок своїх батьків. Проте це не дає підстав для звільнення позивача, за таких обставин, від сплати аліментів, чи сплати їх в меншому розмірі, ніж встановлено рішенням суду. ОСОБА_1 та його батьки ніколи не зверталися до органу праці та соціального захисту населення за отриманням компенсації по догляду за похилими людьми, оскільки такі дані відсутні в матеріалах справи.

У відзиві представник відповідача посилається на судову практику, зокрема, вказує, що постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06. 2019 року у справі № 632/580/17 зроблено наступний висновок, що згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суд, але не пов`язує їх зі способом присудження.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження( зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду в частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Тому на думку представника відповідача адвоката Драченка В.В., у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших правових норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей, а саме : ст. ст. 182, 183, 184 СК України.

У відповідності Постанови Касаційного цивільного суду від 01.08.2019 року у справі № 760/11934/16 зроблено висновок, що перебування на утриманні платника аліментів непрацездатних батьків не є однозначною підставою для зменшення розміру аліментів.

У відзиві представник відповідача вказує, що скаржник у скарзі посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України від 15.05. 2006 року № 3 « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», однак він не звернув уваги на п. 23 даної Постанови, в якому роз`яснено, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. У відзиві представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно до вимог ЦПК України даної категорії справ.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши матеріали справи за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, що є предметом оскарження в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вище нормам закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст. 13 ЦПК України.

Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд згідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України.

У відповідності до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зміну способу стягнення та розміру аліментів, суд першої інстанції виходив з недоведеності та безпідставності вимог позивача, пославшись у рішенні, що позивачем не доведено обставин, які б давали підстави для зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача на виконання рішення суду від 04.09.2015 року про стягнення аліментів на утримання дитини.

Суд також дійшов висновку, що позивач не наведено суду обґрунтованих підстав щодо зміни матеріального стану з часу постановлення рішення суду про стягнення аліментів.

Суд першої інстанції послався, що позивачем не надано належних доказів того, що батьки позивача у зв`язку з хворобою потребували постійного стороннього догляду та перебували на утриманні позивача, тому у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача, та вказано судом , що позивачем невірно вибрано спосіб судового захисту.

За таких встановлених судом обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, тому відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають наявним в матеріалах справи доказам, встановленим обставинам справи та вимогам закону, на які суд посилався при ухваленні судового рішення, та яким судом дана належна оцінка.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН « Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, на підставі заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.09.2015 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку та доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 травня 2015 року та до повноліття дитини ( а. с. 6 ).

На а. с. 7 міститься копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.05.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси. Отже, на підставі виконавчого листа, виданого районним судом, було відкрито виконавче провадження по стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання дитини .

Як вбачається із даних копії розрахунку заборгованості по аліментах у відповідності до вимог ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» Придніпровського відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) по ВП № 56417726, що міститься на а. с. 8-10, що станом на 01.04.2020 року боржником ОСОБА_1 повинно бути сплачено 100810,65 грн. Однак, згідно даних матеріалів виконавчого провадження за вказаний період боржником сплачено 0 грн., з чого слідує, що жодної суми аліментів ОСОБА_1 не сплачувалось на утримання дитини. Таким чином, заборгованість зі сплати аліментів перевищує суму відповідних платежів за три роки, та станом на 10.04.2020 року становить 100810,65 грн.

Звертаючись до суду із даними позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 вказує підставою своїх вимог те, що він не міг платити аліменти, оскільки здійснював догляд за батьками, а про рішення суду про стягнення аліментів йому не було відомо та дізнався він про стягнення з нього аліментів лише у квітні 2020 року. До позовної заяви в підтвердження своїх доводів позивач ОСОБА_1 надав копії виписок про стан здоров`я батьків та копії свідоцтв про смерть батьків ( а. с. 14, 15, 16, 18,19).

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним вказати, що дані документи не є належними та підтверджуючими доказами щодо підстав для задоволення заявлених позивачем вимог про зміну способу стягнення та розміру аліментів, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, оскільки свідчать надані документи лише про необхідність надання допомоги і здійснення нагляду за батьками, констатуючи факт незадовільного стану здоров`я батьків позивача ОСОБА_1 , що не звільняє позивача від обов`язку та відповідальності щодо утримання неповнолітньої дитини, а враховуючи наявність рішення суду про стягнення аліментів, яке є обов`язковим до виконання згідно вимог закону, то у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача, тому доводи скаржника, які повторюють доводи позовної заяви є безпідставними, необґрунтованими, не підлягають задоволенню, тому апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки вони не є належними доказами в розмінні вимог ст. ст.76 - 79 ЦПК України.

Ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України).

Статтею 192 СК України передбачена можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказано, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Колегія судів апеляційного суду погоджується із судом першої інстанції щодо висновку про неможливість припинити стягнення аліментів за минулий час, оскільки, заочне рішення від 04.09.2015 року по справі № 711/4209/15-ц є чинним, не переглянуто, не скасовано у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає, що слід звернути увагу, що згідно ст. 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Пункти 2, 3 даної статті вказують, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду із відповідним оскарженням рішення у визначеному законом порядку, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Матеріали справи не містять даних щодо перегляду судового рішення від 04.09.2015 року по справі № 711/4209/15-ц про стягнення аліментів апеляційною інстанцією, тобто рішення суду не скасоване і підлягає виконанню.

Не погоджуючись із розміром заборгованості по сплаті аліментів, ОСОБА_1 як платник аліментів, має право звернутися із відповідною заявою до державного виконавця відносно питання про перерахунок заборгованості та у разі незгоди з діями державного виконавця оскаржити дії державного виконавця у порядку, визначеному законом.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05. 2017 року № 2037- VІІІ передбачено, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів, тобто в даному випадку питання про зміну способу стягнення аліментів має право ставити одержувач аліментів відповідач у даній справі ОСОБА_2 .

Таким чином, законодавством право вибору способу стягнення аліментів надає лише тому з батьків, з ким проживає дитина, а визначений рішенням суду спосіб стягнення аліментів може бути змінений лише за позовом одержувача аліментів. Оскільки позивач є платником аліментів, які присуджені у частці від його доходу, а не у твердій грошовій сумі, тому він таким правом не наділений. Таке положення ч. 3 ст. 181 СК України повністю відповідає, перш за все, інтересам дитини, а також особи, з якою дитина проживає.

Виходячи з вище викладеного, слід дійти висновку, що доводи апеляційної скарги та посилання, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права є необґрунтованими, безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню апеляційним судом, оскільки не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Апеляційний суд вже неодноразово вказував, що обставини та доводи скаржника, викладені у позовній заяві є аналогічними, які містяться в апеляційній скарзі, тому судом першої інстанції їм дана правова оцінка, а нових доказів та підстав для задоволення вимог позивача та вимог апеляційної скарги скаржника апеляційна скарга не містить. Отже, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги, яку слід залишити без задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції належним чином досліджено та перевірено наявні у матеріалах справи докази, відповідно до вимог закону їм дано належну оцінку, тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи з вищевикладеного, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права та залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, тому оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обв`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, залишив його без змін, тому відповідно до вимог закону судові витрати не змінюються в суді апеляційної інстанції, оскільки скаржнику відмовлено у задоволенні апеляційної скарги та позовних вимог, то понесені ним витрати залишено, за особою, яка оскаржує рішення суду.

Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для стягнення судових витрат за надання правової допомоги, наданої адвокатом відповідачу, так як у відзиві на апеляційну скаргу не вказана сума таких витрат, понесених відповідачем. Крім того слід звернути увагу, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції був здійснений у письмовому порядку, без участі сторін, тому витрати за надання правової допомоги несе кожна із сторін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Горстки Ярослави Василівни, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2020 року у справі за позовомадвоката Горстки Ярослави Василівни в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розміру аліментів - залишити без змін.

Судові витрати, залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу.

Судові витрати щодо надання правової допомоги сторонам адвокатами несе кожна із сторін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Вініченко Б. Б.

Карпенко О. В.