Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/1132/18
Провадження № 2/945/15/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Трифонової І.О., розглянувши в місті Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності за набувальною давністю,-

встановив:

24.06.2018року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (далі - відповідач) про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що з 2000 року вона фактично проживає у будинку АДРЕСА_1 . Позивач вказує на те, що у зазначеному вище будинку, до ІНФОРМАЦІЯ_1, вона проживала разом з його власником - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У позовній заяві позивач також посилається на те, що після смерті ОСОБА_2 , і до теперішнього часу, вона продовжує проживати у будинку, який за життя належав ОСОБА_2 ; добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується вказаним нерухомим майном; доглядає за будинком; робить у будинку поточні та капітальні ремонти.

Посилаючись на те, що крім позивача, після смерті ОСОБА_2 інших осіб, які б заявили своє право на нерухоме майно, яке належало за життя ОСОБА_2 не має, позивач просить визнати за нею право власності на вказане вище нерухоме майно, оскільки вона протягом 10 років користується і відкрито володіє цим майном.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, при цьому подала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала і просила задовольнити їх у повному обсязі, також просила розглядати справу за її відсутності. Раніше у судовому засіданні позивач також підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі посилаючись на те,що на момент добросовісного володіння майном не знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Представник відповідача Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської областіу судове засідання не з`явився, при цьому також подав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав та просив розглядати справу без участі його представника.

Дослідивши в судовому засіданні наявні у справі письмові докази, суд дійшов такого.

Позивач ОСОБА_1 з 2000 року і по теперішній час фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією довідки Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 30.05.2018року. (а. с.38).

Від того часу позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє житлом, що належить ОСОБА_2 та використовує його для власних потреб.

Відповідно до повідомлення Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 16.07.2018 року, наданого на запит суду від 05.07.2018 року, житловий будинок АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 (а. с.133).

З копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 28.12.2000 року слідує, що громадянин ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Степівською сільською радою Миколаївського району Миколаївської області внесено актовий запис про смерть № 05 від 23.02.2000 року (а. с. 30).

З Інформаційної довідки Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 52632009 від 17.07.2018 року слідує, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 спадкова справа не відкривалася. (а.с.135-136).

Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , надали покази суду та підтвердили, що позивач ОСОБА_1 дійсно безперервно проживає та користується будинком АДРЕСА_2 понад 10 років та який за життя належав ОСОБА_2 .

Згідно ст. 344ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344ЦК). (п. 9 Постанови)

Враховуючи положення статей 335і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п.13 Постанови)

Виходячи зі змісту частини першої статті 344ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови).

Отже, враховуючи, що позивач добросовісно володіла та продовжує відкрито, безперервно користуватися будинком АДРЕСА_2 суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю.

Керуючись ст.264-266 ЦПК України,344 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності за набувальною давністю- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,уродженка с.Зелений Гай Миколаївського району Миколаївської області; паспорт серія НОМЕР_2 ) право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя М. М. Войнарівський