Дата документу 23.09.2020
Справа № 334/9595/14-ц
Провадження № 2/334/566/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Турбіної Т.Ф.,

при секретарі Лиходід А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPS0GA00000076 в розмірі 137313,29 доларів США, що за курсом НБУ на 21.08.2014 року становить 1800177,32 грн., а також понесених судових витрат.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.12.2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» були задоволені. Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 18.02.2019 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Свої позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» обґрунтовує тим, що 13 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ZPS0GA00000076, на підставі якого останній отримав кредитні кошти в розмірі 40000 доларів США строком зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом з кінцевим терміном повернення 13.07.2017 року. Позивачем умови кредитного договору були виконані в повному обсязі.

Відповідач взяті на себе обов`язки щодо виконання умов договору не виконував, у зв`язку з чим станом на 21.08.2014 року утворилась заборгованість по сплаті кредиту в розмірі 137313,29 доларів США, що за курсом 13,11 грн. за 1 долар складає 1800177,22 грн. яка складається з: заборгованості за кредитом - 37963,64 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом - 34147,43 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 5200,00 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язання - 53445,33 доларів США; фіксована частина штрафу - 19,07 доларів США; процентна складова штрафу - 6537,82 доларів США, які позивач просить стягнути в судовому порядку.

Відповідач не погоджуючись із позовними вимогами, подав зустрічний позов про визнання кредитного договору частково недійсним, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до п. 7.1 Кредитного договору, Банк надав кредитні кошти в розмірі 44500 США на придбання житла, та окрім сплати відсотків за користування кредитом, він повинен сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту, щомісяця в період сплати та винагороду за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору, що становить 80 доларів США на місяць.

Ці умови є такими, що суперечить нормам діючого законодавства, є несправедливою умовою договору щодо споживача, а тому є недійсним з моменту його укладання, у зв`язку з чим просить в цій частині кредитний договір № ZPS0GA00000076 визнати недійсним.

Представником позивача були надані пояснення щодо позову, в яких посилаючись на принцип свободи договору, зазначив, що сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. При цьому, цивільним законодавством передбачено, що норми договору не можуть звужувати права сторони договору, передбачені нормами законодавства, в тому числі й нормами про припинення та зміну договору. Також зазначив, що підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості немає, а обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, оскільки строк позовної давності банком дотримано при зверненні до суду. Підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені також немає, оскільки порушення зобов`язання триває, тому позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі.

Відносно зустрічних вимог про визнання кредитного договору частково недійсним надав письмовий відзив та зазначив, що Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів) та відсутність від позивача претензій протягом передбачених законом 14 днів й протягом 3-х років (строк позовної давності)

Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по всіх своїх операціях. В даному випадку, винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, щомісячно в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги - надання кредитних коштів у користування. А отже п. 7.1 договору в частині винагороди жодним чином не суперечить нормам діючого законодавства.

Вважають, що посилання відповідача на положення ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» після погодження умов, багаторічної сплати за кредитним договором, тривалого виконання його умов, за відсутності дійсних підстав вважати відповідні умови договору несправедливими, це лише намаганням відповідача уникнути відповідальності за допущення прострочення кредитного зобов`язання. Просять суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_1 надав відзив на позовну заяву, а також заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких зазначив, що до подання позовної заяви в суд ПАТ КБ «Приватбанк» надіслав йому досудову вимогу, претензію від 19.08.2011 року із вимогою повернення всієї суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, які нараховані на день повернення кредиту в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги. Претензія банку отримана 31.08.2011 року та, відповідно, дата закінчення строку її виконання є 30.09.2011 року.

Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за його користування, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту (тобто з 01.10.2011 року). Однак банк звернувся до суду із позовом лише 02 жовтня 2014 року, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності. ОСОБА_1 просить відмовити в задоволені позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі в зв`язку із пропуском строку позовної давності.

В судове засідання учасники процесу не з`явилися, подали заяви про слухання справи без їх участі.

Представник АТ КБ «Приватбанк» подав заяву про слухання справи без його участі, підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представник ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позовних вимог в зв`язку із пропуском строку позовної давності, підтримав зустрічні позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Судом встановлено, що 13.07.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ZPS0GA0000076, згідно з п.7.1 якого відповідач отримав грошові кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 44500,00 доларів США на наступні цілі: придбання житла у розмірі 40000,00 доларів США, а також 4500,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку передбачених умовами Договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту, щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2. Договору з кінцевим терміном повернення 13.07.2017 року.

Відповідно до умов Договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати відповідачем грошових коштів (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом у розмірі 635,39 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно кредитного договору.

Положеннями п.п. 4.1, 4.2, 4.3 Кредитного договору передбачена відповідальність позичальника за порушення будь-якого зобов`язання, передбаченого п. 2.2.2. та п. 2.2.3 Договору.

Відповідно до п. 5.4 Договору, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 250,00 грн. та 5% від суми позову.

Згідно п.7.4. Договору при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1., 2.2.4., 2.3.3. цього Договору, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом у розмірі 1,84 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за Кредитом.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 21.08.2014 року, який складено АТ КБ «ПриватБанк», останній платіж відповідача за кредитним договором було здійснено 20.01.2010 року як оплата нарахованої пені в сумі 150 доларів США.

Кредитор ПАТ КБ «ПриватБанк» скористався наданим йому частиною другою ст. 1050 ЦК України правом та пред`явив до позичальника вимогу про дострокове погашення кредитних зобов`язань.

Так, 29.08.2011 року позивачем було направлено відповідачу досудову вимогу, претензію від 19.08.2011 року за вих. № 30.1.0.0/2 - 7071ЗАВХRL625, відповідно до якої позивач вимагав повернення всієї суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, які нараховані на день повернення кредиту в тридцяти денний строк з дня тримання цієї вимоги. Відповідач отримав досудову вимогу 31.08.2011 року, вказана обставина підтверджується копією поштового повідомлення про вручення.

Таким чином, датою закінчення строку виконання досудової вимоги є 30.09.2011 року.

Надіславши 19.08.2011 року ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення заборгованості, Банк змінив строк виконання основного зобов`язання, передбачений п.7.1 умов кредитного договору.

Не отримавши виконання досудової вимоги, Банк 02.10.2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно наданого розрахунку, станом на 21.08.2014 року утворилась заборгованість по сплаті кредиту в розмірі 137313,29 доларів США, що за курсом 13,11 грн. за 1 долар складає 1800177,22 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 37963,64 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом - 34147,43 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 5200,00 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язання - 53445,33 доларів США; фіксованої частини штрафу - 19,07 доларів США; процентної складової штрафу - 6537,82 доларів США.

Розрахунок заборгованості відповідачем не спростовується. При цьому, відповідачем заявлено про застосування позовної давності до заявлених вимог.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічний висновок щодо перебігу строку позовної давності міститься у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року про перегляд ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України від 14.05.2013 року (№ 6-116цс13 від 06.11.2013р.), в якій зазначено, що позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. В такому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

Згідно умов кредитного договору, повернення кредиту визначено періодичними щомісячними платежами. Відповідно до п.7.1 кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця, в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом у розмірі 635,39 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди. Періодом сплати вважається з 13 по 19 число кожного місяця.

Останній платіж відповідачем було здійснено 20.01.2010 року, в зв`язку із чим з 20.02.2010 року почався перебіг строку позовної давності, проте в межах трирічного строку, тобто до 20.02.2013 року, позивач правом звернення до суду про стягнення заборгованості за непогашення періодичних платежів не скористався, а звернувся до суду лише 02.10.2014 року.

Доводи представника позивача, що з позовом банк звернувся до суду 30.09.2014, свого підтвердження не знайшли. Позивачем до матеріалів справи надано реєстр відправлення № 3 від 30.09.2014 року, яким через ТОВ «Експрес-доставка Меркурій» направлялися позовні заяви до Ленінського районного суду м. Запоріжжя згідно накладної № 20208570. Відповідно до вказаного реєстру Позивач направив до Ленінського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1 .

Відповідно до повідомлення ТОВ «Експрес-доставка Меркурій» за вих. № 51/05 від 14.05.2019 року, відправлення за накладною № 2028570 поступило від кур`єра на відділення 02.10.2014 року та вручено отримувачу 03.10.2014 року. Враховуючи викладене, суд вважає, що днем направлення до Ленінського районного суду м. Запоріжжя позовної заяви про стягнення заборгованості з відповідача вважається 02.10.2014 року.

Надіславши 19.08.2011 року ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення заборгованості, Банк змінив строк виконання основного зобов`язання, передбачений п.7.1 умов кредитного договору, і відповідно до умов договору датою закінчення строку виконання зобов`язання є 30.09.2011 року.

Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України.

Згідно ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Тобто, визначений термін повернення кредиту частинами до 2017 року, був правомірно змінений кредитором на повернення всієї суми в тридцятиденний термін з моменту отримання вимоги. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для нарахування відсотків після дати направлення вимоги про дострокове припинення кредиту.

Вказана правова позиція викладена в постанові ВС/КЦС від 14.12.2018 року за №564/2100/15-ц, відповідно до якої, кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення боржнику вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу.

Тобто, кредитний договір, який було укладено 13.07.2007 року припинив свою дію 29.08.2011 року, у зв`язку з чим підстави для нарахування процентів у розмірі, який встановлений кредитним договором про сплату періодичних платежів, після вказаної дати відсутні.

Щодо вимоги Позивача про стягнення пені в розмірі 53 445, 33 доларів США, фіксованої частини штрафу 19,07 доларів США та процентної складової штрафу 6537,82 доларів США за несвоєчасне виконання зобов`язань суд зробив наступний висновок.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема,у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч.2 статті 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року та ухвалі ВВСУ від 31 травня 2017 року у справі № 756/2999/15-ц, постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 р. у справі № 6-1374цс1 та є обов`язковою для загальних судів.

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом 02 жовтня 2014 року з порушенням строку позовної давності про застосування наслідків якої заявлено Відповідачем.

Згідно зі ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно). В зв`язку із викладеним вимога про стягнення пені, штрафів також задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку що у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPS0GА00000076 від 13.07.2007 року слід відмовити в зв`язку із пропуском позовної давності.

При вирішенні зустрічного позову про визнання недійсним п.7.1 кредитного договору щодо зобов`язання сплачувати щомісяця винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту (комісію) та винагороди за проведення фінансового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був ознайомлений з кредитним договором під час його підписання в 2007 році. Його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи ОСОБА_1 , при цьому останній свідомо уклав договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому деякий час виконував його. Таким чином, при підписанні Кредитного договору ОСОБА_1 погодився з усіма умовами даного правочину і взяв на себе зобов`язання щодо його виконання. В день підписання оспорюваного правочину позичальник отримав примірник Кредитного договору, що дало йому додаткову можливість детально вивчити його умови.

На момент укладення Кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків.

В укладеному Кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення оспорюваного Кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Пунктом 3.6 Правил передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього тощо).

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статті 15 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Оскільки умова договору про надання споживчого кредиту, що передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною, то визнання її недійсною в судовому порядку не потребується. Вказана правова позиція викладена в Постанові Верховного суду від 02 жовтня 2019 року по справі справа № 640/2755/16-ц.

Враховуючи викладене у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» суд відмовляє з тих підстав, що визнання нікчемного п. 7.1 кредитного договору щодо сплати комісії та винагороди за проведення фінансового моніторингу (п.6.2 договору) недійсним в судовому порядку не вимагається.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 83, 268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, м. Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, 50) про стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) заборгованості за кредитним договором № ZPS0GА00000076 від 13.07.2007 року - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, м. Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, 50) про визнання недійсним п. 7.1 кредитного договору № ZPS0GА00000076 від 13. 07.2007 року - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Турбіна Т. Ф.