Провадження № 2/947/923/20
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.,
за участю секретаря - Кирикової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси
Головного територіального управління юстиції в Одеській області,
третя особа - Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр»
Міністерства юстиції України,
про звільнення майна з-під арешту,
18 липня 2019 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа - Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, про звільнення майна з-під арешту, в якій позивач просить суд скасувати арешт з 13/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , який накладено на підставі постанови державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 17.08.2011 року, винесеної в рамках виконавчого провадження В-19/922.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 26 липня 2019 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, на підставі якої відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання.
30 січня 2020 року до суду надійшло клопотання від представника позивача про витребування доказів.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 30.01.2020 року витребувано з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України належним чином завірені копії усіх документів, які стали підставою для реєстрації арешту на 13/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 11512746.
03 березня 2020 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання 17.06.2020 року не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, однак надав до суду заяву про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності.
Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов про звільнення майна з-під арешту підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить 13/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається в цілому з однієї житлової будівлі, означеної в схематичному плані літерою «А», житловою площею - 40,2 кв.м., надвірних споруд: «Л», «М», «Е» - вбиральні, «Н» - гараж, «Г», «З» - сараї, №1-7 - огородження, І, ІІ - цистерна, ІІІ-V - мостіння, розташованих на земельній ділянці 1658 кв.м., які він прийняв в дар, на підставі договору дарування від 22 липня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, Савіною К.П. , зареєстрованого в реєстрі за №3-1830.
Право власності позивача на вказану частку будинку, на підставі зазначеного договору, було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 24.07.2003 року за №154 доп.-стр.22-р.№2439, що підтверджується записом на зворотному боці договору.
Відповідно до листа Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області за №497 від 11.07.2019 року, повідомлено, що матеріали виконавчого провадження, в рамках якого винесеного постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за №В-19/922 від 17.08.2011 року, знищені за закінченням терміну зберігання, відповідно до вимог Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Міністерством юстиції України за №2274/5. Роз`яснено ОСОБА_1 , його право на звернення до суду з відповідним позовом, для захисту прав та інтересів.
Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом, оскільки останній у зв`язку з наявним обтяженням позбавлений реалізовувати повною мірою своє право власності стосовно вищевказаного об`єкту нерухомості.
Суд зазначає, що позивачем в цій справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також, Другим Приморським відділом державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області у листі за №497 від 11.07.2019 року, не повідомлено жодної інформації щодо реквізитів виконавчого провадження, стягувача, в рамках якого було винесено постанову за №В-19/922 від 17.08.2011 року.
Також судом враховується, що під час розгляду справи відповідач жодного разу не з`явився до суду, не надав відзиву на позовну заяву та не виклав жодних заперечень проти скасування арешту.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини 1950 року держава Україна гарантує громадянам непорушність їхньої приватної власності.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Наявність заборон на рухоме та нерухоме майно, є порушенням наведених вище прав власника нерухомого майна, гарантованих йому державою Україна.
Зважаючи на те, що існування обтяження частки нерухомого майна, яке належить позивачеві на праві власності, за відсутності відкритих виконавчих проваджень, порушує право власності позивача, суд доходить до висновку, що порушене право підлягає захисту шляхом задоволення позову, оскільки такий захист прав є єдиним належним способом захисту прав та інтересів.
Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).
Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів.
При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.
Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, підлягає задоволенню, а арешт накладений на 13/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_1 , на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за №В-19/922 від 17.08.2011 року винесеної Другим Приморським ВДВС ОМУЮ, підлягає скасуванню.
Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень, п.п.п.15.5 п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд,
Скасувати обтяження - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 11512746, з 13/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за №В-19/922 від 17.08.2011 року винесеної Другим Приморським ВДВС ОМУЮ.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо апеляційного оскарження рішення суду продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий Калініченко Л. В.