ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року м. Чернівці

справа № 225/5393/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Перепелюк І.Б., Одинака О.О.

секретар Тодоряк Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 липня 2020 року, (головуючий у 1-й інстанції Іщенко І.В.),-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року Акціонерне товариство "Укрсоцбанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що відповідно до укладеного договору № ЗП 047/2007 від 14.08.2007 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» надав, а відповідач отримала кредит в розмірі 60 000 доларів США.

Відповідно до положень кредитного договору нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється на суму фактичної заборгованості за кредитом, у валюті кредиту методом факт/360, де факт - фактична кількість днів у періоді, за який здійснюється нарахування відсотків, 360 -умовна кількість днів у році. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту. Погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється в наступній черговості: прострочена заборгованість за нарахованими відсотками, прострочена заборгованість за кредитом, строкова заборгованість за нарахованими відсотками, строкова заборгованість за кредитом, пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків, штрафні санкції.

______________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/791/20

У зв`язку із неналежним виконанням договору ОСОБА_1 станом на 30 липня 2018 року, утворилась заборгованість перед банком в сумі 34 442,57дол.США, яка складається із заборгованості по кредиту в сумі 22 160, 73 долари США, та заборгованості по відсоткам на суму 12281,84 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" заборгованість у розмірі 34 442,57 доларів США за кредитним договором № ЗП 047/2007 від 14.08.2007 року, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22.06.2020 року залучено до участі у справі правонаступника АТ «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.07.2020 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів видачі їй кредиту згідно договору про надання відновлювальної кредитної лінії № ЗП 047/2007 від 14.08.2007 року у сумі 60000 доларів США, оскільки як вбачається із розрахунку вимог банку зазначено, що сума отриманих позичальником коштів становить 52500 доларів США. Ксерокопії договору кредиту та додаткових угод до нього не є доказом надання, отримання кредиту, і може свідчити лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, так як господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Крім того, висновок суду про стягнення розміру заборгованості на підставі розрахунку наданого банком є необґрунтованим, оскільки розрахунок є доповненням до позовної заяви та має інформаційний характер у контексті ціни позову з метою правильного визначення суми судового збору, та не являється первинним документом бухгалтерського обліку на підставі якого слід проводити стягнення боргу. Регістри обліку, які не містять обов`язкових реквізитів, які не підписані особами, які їх склали є недійсними і не можуть бути підставою для висновку про наявність і розмір заборгованості по кредиту.

Таким чином, підтвердити розмір заборгованості по кредиту можуть виключно бухгалтерські документи, зокрема виписки з відповідних балансових рахунків, відкритих для обслуговування кредиту, що вміщують записи про суми операцій рахунків по кредитному договору, які б могли підтвердити заявлену банком заборгованість.

Банком при подачі позову до суду не було подані документи, які засвідчують видачу кредиту, виписок про видачу траншів шляхом безготівкового перерахування коштів а надані лише в судовому засіданні без надсилання їх копій іншим учасникам справи, тому суд не повинен був брати їх до уваги в якості доказу.

Вказує, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права залишено без розгляду її клопотання про витребування виписки з книги відкритих рахунків за 2007 рік із зазначенням дати та конкретних номерів відкритих рахунків для обліку кредитної операції за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №ЗП 047/2007 від 14.08.2007 року, що свідчить про упереджений, несправедливий розгляд справи.

Також судом першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального права відхилено її заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки згідно умов додаткової угоди №2 від 18.05.2009 року позичальник не сплатив у строк до 15 квітня 2011 року основну заборгованість, і згідно умов цієї додаткової угоди не здійснила платіж протягом 60-ти днів, тобто не пізніше 13 червня 2011 року, тому починаючи з 15 червня 2011 року банк набув право звернутися в суд з вимогою про стягнення кредиту у повному обсязі разом із відсотками та штрафом, банк звернувся до суду з позовом 09.10.2018 року за межами строку загальної позовної давності. Крім того, відомості про те, що вона ніби то 14.06.2017 року сплатила по договору кредиту на погашення відсотків 1,15 доларів США не відповідають дійсності, оскільки матеріали справи не містять підписаного нею розрахункового або касового документів на доказ сплати нею вказаної суми.

Розмір заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 12281,84 доларів США визначений банком без врахування положення п.4.5 договору кредиту та вимог чинного законодавства, оскільки право позивача нараховувати відсотки на суму основного боргу по кредиту припинилось 14 червня 2011 року.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що надані банком копії документів не мають юридичної сили, бо засвідчені без дотримання вимог чинного законодавства.

Таким чином суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права прийшов до помилкового висновку про задоволення вимог банку, тому просила скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 липня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що заявою від 26.05.2020 року представник позивача долучав до матеріалів справи оригінали документів в тому числі трьох виписок руху коштів по рахунках, серед яких була виписка по рахунку № НОМЕР_1 про видачу траншів за кредитним договором від 14.08.2007 року, які витребовувалися судом, що свідчать про доведеність позовних вимог в частині видачі кредитних коштів.

Згідно п.1.1.1 кредитного договору встановлено максимальний кредитний ліміт в розмірі 60000 доларів США, згідно виписки руху коштів загальна сума виданих траншів становить 58 000 доларів США, при цьому станом на 28.11.2008 року залишок заборгованості по тілу кредиту складав 52 500 доларів США. Початок періоду в розрахунку заборгованості визначено дату 28.11.2008 року по причині переходу програмних комплексів банку на іншу версію програмного забезпечення. Банком долучено до матеріалів справи деталізований розрахунок заборгованості із відображенням усіх параметрів нарахування та погашення за час кредитування, який відповідачем жодним чином не спростований.

На підставі укладеного кредитного договору клієнту було відкрито банківський рахунок № НОМЕР_1 на який було видано кредитні кошти і на даний час позичальником не оскаржувалися дії банку по перерахуванні кредитних коштів на даний рахунок як і не оскаржувався сам кредитний договір, а тому заперечення ОСОБА_1 , що такий рахунок їй не відкривався є безпідставними.

Щодо належності копій документів, то зазначає, що на виконання ухвали суду про витребування документів банком було надані всі належні документи, з яким відповідачка могла ознайомитися в приміщенні суду під час розгляду справи.

Відносно строку позовної давності та право нараховувати відсотки після виникнення простроченої заборгованості то представник банку посилається на те, законодавством передбачено обов`язок кредитора в будь-якому разі направити вимогу боржнику в порядку ч.2 статті 1050 ЦК України про дострокове погашення заборгованості, а боржнику гарантовано право як споживача кредитних послуг на усунення протягом встановленого законом строку з моменту такої вимоги вказаних у вимозі порушень, що в свою чергу призводить до втрати чинності такої вимоги кредитора. Отже, строк кредитування закінчується через 30 днів саме після направлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, якщо така вимога не була виконана боржником.

Таким чином суд першої інстанції вірно послався в тому числі і на Постанову Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 при вирішенні клопотання про застосування строків позовної давності.

У запереченні по суті відзиву ОСОБА_1 посилається на те, що надані до відзиву виписки руху коштів по рахунках на 5 аркушах не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки такі не була надані суду першої інстанції, а також дані виписки не містять відомостей про списання кредитних коштів з позичкового рахунку № НОМЕР_1 згідно платіжних доручень відповідачки чи згідно її заяв на видачу готівки через касу банку. Тобто довести наявність заборгованості по спірному кредиту мають виписки з балансових рахунків, на яких повинна обліковуватися прострочена заборгованість з основного боргу на нарахованих відсотків, які банком ненадані.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач не зазначив про спірний платіж у сумі 1,15 доларів США і не надав підписаних позичальником розрахункового чи касового документів на доказ такої оплати.

Зазначала, що банком не надано належних та допустимих доказів видачі їй кредиту на наявності заборгованості у вказаному розмірі, а також те, що по самим максимальним підрахункам строк позовної давності сплив 16.07.2017 року. Просить суд задовольнити її апеляційну скаргу та відмовити банку у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги банку суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності і не виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх грошових зобов`язань за кредитним договором, тому дійшов висновку про стягнення заявленої банком суми заборгованості.

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх таким що не відповідають обставинам справи, постановлені з порушенням норм права.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № ЗП 047/2007 від 14.08.2007 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» надав, а відповідач ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 60 000 доларів США (т.1 а.с.4-15, т. 2 а.с.31-44).

З розрахунку заборгованості вбачається, що в наслідок несвоєчасного виконання зобов`язання, відповідач станом на 30.07.2018 року, заборгувала перед банком борг в сумі 34 442,57дол.США, яка складається із заборгованості за кредитом - в сумі 22 160,73 доларів США, заборгованості по відсоткам - в сумі 12 281,84 доларів США (т1 а.с.13-18).

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22.06.2020 року у даній справі замінено позивача з Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

У відповідності до статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що відповідно до п. 7.3 договору кредиту сторони передбачили, що договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Відповідно до п. 7.4 договору у разі настання обставин, визначених п.п. 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Згідно з пунктом 4.5 укладеного між сторонами договору кредиту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7, 3.3.8 договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Згідно додаткової угоди №2 від 18.05.2009 року про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №ЗП 047/2007 від 14 серпня 2007 року сторони домовилися та дійшли згоди внести наступні зміни , а саме: «починаючи з дня укладення цієї додаткової угоди нарахування процентів за користування кредитними коштами здійснюється виходячи зі ставки 13,25 % річних, за наступним порядком погашення суми основної заборгованості: 1.1.1. щомісячно до 15 числа, починаючи з вересня 2007 року, по 15 квітня 2009 року, в сумі 500 доларів США; 1.1.2. щомісячно до 15 числа, починаючи з травня 2009 року, по 15 жовтня 2010 року, в сумі 40 доларів США; 1.1.3. щомісячно до 15 числа, починаючи з листопада 2010 року, по 15 липня 2017 року, в сумі 601 долар США; по строку до 10 серпня 2017 року, в сумі 599 доларів США ».

З довідки ПАТ «Укрсоцбанк» №04.22-07/8829 від 30.07.2018 року вбачається, що на виконання додаткової угоди №2 від 18.05.2009 року про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №ЗП 047/2007 від 14 серпня 2007 року позичальник не сплатив у строк до 15 квітня 2011 року, тобто не пізніше 14 квітня 2011 року основну заборгованість по кредиту в сумі 601 долар США, а також не здійснено оплату і протягом наступних 60 календарних днів, тобто пізніше 13 червня 201 року (а.с.13 т.1).

З довідки ПАТ «Укрсоцбанк» №14.22-07/8829 від 30.07.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 здійснила черговий платіж по основній сумі заборгованості у сумі 500 доларів США тільки 21 червня 2011 року.

Враховуючи те, що строк користування кредитом сплив на 61 день прострочки, а саме 14 червня 2011 року, і позичальник був зобов`язаний протягом 14 червня 2011 року погасити в повному обсязі кредит, відсотки а також штраф, однак цього не зробив, отже вже починаючи з 15 червня 2011 року банк набув право звернутися до суду із вимогою про стягнення кредиту в повному обсязі.

Тобто з 15 червня 2011 року строк користування кредитом вважається таким, що сплив. Відповідно у банку виникло право протягом трьох років з даної дати пред`явити позов до суду про захист свого порушеного права, проте позивач звернувся до суду із позовом 09 жовтня 2018 року, за межами строку позовної давності.

Щодо посилань банку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, так як останні платіж ОСОБА_1 було здійснено 14.06.2017 року в рахунок погашення заборгованості по відсоткам на суму 1,15 доларів США є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Матеріали справи не містять підписаного позичальником ОСОБА_1 розрахункового або касового документу, які б підтверджували здійснення відповідачкою оплати грошових коштів у сумі 1,15 доларів США на погашення відсотків за договором кредиту.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач ОСОБА_1 у суді першої інстанції заявляла клопотання про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Зважаючи на наведене, враховуючи, що з моменту настання строку виконання основного зобов`язання до пред`явлення позову сплинуло більше ніж 5 років, то висновки суду першої інстанції про відсутність підстав застосування позовної давності до суми боргу, є хибними враховуючи наступне.

Щодо позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти та пеню за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Колегія суддів зазначає, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу строку кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред`явити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності.

Із системного аналізу наведених норм права колегія суддів приходить до висновку, що банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), тобто не мав права на нарахування процентів, після закінчення строку кредитування, які стали предметом позову, а отже відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права, тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку кредитування.

Разом з тим, колегія суддів зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , щодо відсутність належних доказів видачі банком кредитних коштів, оскільки такі доводи спростовуються укладеним договором про надання відновлювальної кредитної лінії №ЗП 047/2007 від 14.08.2007 року, згідно пунктів 2.1 - 2.2. якого вбачається, що видача траншів кредиту на цілі визначені в п.1.2. цього договору, проводиться шляхом видачі готівки або безготівковим перерахуванням з позичкового рахунку № НОМЕР_1 в Юзівському відділенні ДОФ АКБ «Укрсоцбанк» в межах максимального ліміту заборгованості, що діє на дату отримання траншу. Моментом (днем) отримання траншу кредиту вважається день списання кредитних коштів з позичкового рахунку в сумі відповідного траншу кредиту, отже сторони погодили в кредитному договорі спосіб та порядок видачі кредиту (а.с.4-7 т.1).

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність позовних вимог в частині видачі кредитних коштів, однак не застосував до спірних правовідносин позовну давність.

Враховуючи указані вище норми матеріального права залишилися поза увагою й відповідною правовою оцінкою суду, який неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з підстав зазначених в судовому рішенні.

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для скасування рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 липня 2020 року, із відмовою у задоволенні позовних вимог в результаті спливу позовної давності до основної вимоги про стягнення заборгованості по кредиту в сумі 22160,73 доларів США, та відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, у зв`язку із позбавлення права банку, як кредитора, нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, після спливу строку кредитування.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому, з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави слід стягнути судовий збір за подачу ОСОБА_1 апеляційної скарги в сумі 21 991 гривню 98 копійок.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 липня 2020 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 21 991 гривню 98 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 28 жовтня 2020 року.

Головуючий: А.І. Владичан

Судді: І.Б. Перепелюк

О.О. Одинак